Аманда Стивънс
Любовта е странник

Превод от английски: Джулиана Дукова, 1995

chitanka.info

Пролог

Бетезда, Мериленд

В огледалото я погледна непознато лице. Сините очи, слисани от бледността на кожата, бавно обходиха всеки сантиметър и отново отбелязаха деликатните черти, леко вирнатия нос, а устните и брадичката издаваха странна упоритост, която я изненадваше. Лицето й се струваше привлекателно. Даже красиво, биха казали някои. Но за нея — съвсем непознато.

Тя нетърпеливо отметна гъстите руси кичури от челото си и безстрастно разгледа тънкия белег, все още розов, който тръгваше от дясната вежда и стигаше чак до косата.

Докторите й бяха казали, че едва се е отървала. Трябваше да е щастлива, че оживя.

Коя бе тя? И Джентри бе попитал същото. Имала е повече късмет от останалите очевидци, на които се беше наложило да влязат в правителствената програма за защита на свидетели, бе казал той. Тя бе лишена от миналото си и от хората, с които бе живяла. И щеше по-лесно от другите да започне отначало.

Но, разбира се, на Джентри не се налагаше да потъва безцелно в този черен и бездънен мрак. Понякога й се струваше, че ще се удави.

Стресна я леко потропване по вратата на болничната стая. Огледалцето падна от ръката й и се счупи с трясък. Седем години лош късмет, разсеяно си помисли. Поне това си спомняше.

— Прекъсвам ли нещо? — На вратата току-що се бе появил висок строен мъж с оредяваща пясъчноруса коса, облечен в безличен тъмен костюм. Тя почувства вълна от облекчение. Той бе единственият на този свят, комуто можеше да се довери. Само той я познаваше. И беше единствената й връзка с миналото.

— Здравей, Джентри.

Той влезе в стаята, пристъпи към леглото й и любопитно погледна парчетата от огледалото на пода.

— Не исках да те стресна. Как си?

— Уплашена. И ужасена. — Тя опита да се усмихне, но устните й бяха сухи. Нервно прокара език по тях. — Мисля, че не съм готова.

Сивите очи на Джентри се присвиха, но усмивката не слезе от лицето му. Дали нямаше нещо друго наум, помисли си тя. Всички й казваха, че се справя прекрасно, че е много смела. Дори лекарите се учудваха от неимоверната вътрешна сила, която се криеше в дребната й слаба фигурка.

През онези първи дни, когато всичко висеше на косъм, тя не спря да се бори. По-късно се мъчеше да възвърне паметта си. Но през последната седмица решителността бе започнала да я напуска. Положението й я потискаше. Самата мисъл да напусне болничната стая й се струваше ужасяваща.

— Всичко ще бъде наред — каза Джентри. Гласът му прозвуча делово, но за миг проницателните му зелени очи се замъглиха от съжаление и състрадание. Той се покашля. — Не можеш вечно да лежиш в болницата. Лекарите казват, че си съвсем здрава.

Тя се изсмя.

— С една незначителна подробност, нали? Че не знам коя съм.

— Още ли нямаш никакви спомени?

— Нито дори проблясък. Доктор Престън казва, че паметта ми би могла да се върне след седмица, месец или година, а може и никога. Никой не знае.

Тя вдигна ръка и погледна златната халка на пръста си. Беше се вкопчила за това, когато за пръв път дойде в съзнание и ужасено разбра, че не знае коя е и къде се намира.

— Кога, казваш, е починал съпругът ми? — внезапно попита тя.

Мъжът я погледна изненадано. Очите им се срещнаха. Джентри извърна глава.

— Казах ти. Преди две години.

— А родителите ми?

Той отново я погледна и едва изрече:

— Преди години, когато си била още дете. Нямаш сестри и братя. Всичко сме проверили.

— Знам. Но все пак ми е трудно да повярвам, че мога ей така да изчезна от лицето на земята и никой да не се поинтересува за мен. Тъжно, не си ли съгласен? — Последните й думи едва се чуха. Тя разсеяно остави кичурите да паднат отново върху челото й и да покрият белега — сякаш несъзнателен жест на самозащита.

Джентри леко се намръщи.

— Задавани са въпроси и на всеки един от тях има задоволителен отговор. Няма за какво да се тревожиш. Всичко е предвидено. Свободна си да започнеш нов живот.

— Но твърде малко знам за предишния.

— Толкова по-добре.

— Но аз не зная дори от кого трябва да се крия. — Гласът й натежа от тревога и ужас, които не можеше да прикрие.

— И ние не знаем. Личността на тези хора изчезна заедно с паметта ти и смъртта на федералния агент, който те доведе тук.

— Колко време ще трябва да се крия?

Той поклати глава, а по лицето му се изписа съжаление…

— Докато паметта ти се възвърне и си в състояние да ни разкажеш цялата история. Не забравяй, че те знаят коя си и ще те търсят. С изключение на белега ти, външният ти вид не се е променил. Всеки, който те е познавал преди, лесно ще те разпознае и сега. Трябва винаги да си нащрек.

— А ако никога не възвърна паметта си?

— Тогава цял живот ще останеш мишена.

Тя дълго не свали очи от него, отчаяно самотна и уязвима. Когато накрая заговори, гласът й прозвуча като шепот:

— Кажи ми сега за моя нов живот.

— Казваш се Лиза…

Първа глава

Кий Уест, Флорида. Една година по-късно

— В никакъв случай! Не желая публичност, Марго. Мислех, че разбираш.

Марго Крамър въздъхна и раздразнено погледна русата си приятелка.

— Кълна се, че никога не съм виждала художник, който да не се стреми към признание. Обикновено собствената им личност е над всичко.

Лиза Матюс уморено сви рамене.

— Не знам какво да ти отговоря. Сигурно съм саможива.

— Това е най-досадното обяснение, което съм чувала — сухо изрече Марго. — Рисунките ти предизвикаха сензация, Лиза. Хората искат да разберат кой е художникът, създал тези прекрасни пейзажи.

— Тогава им кажи онова, за което вече се уговорихме. Но запомни — никакви имена, описания, нищо. Иначе спирам да рисувам.

— Не, само това не! — възмутено извика Марго. — Може би ти си моят път към славата и парите. Галеристката, открила световноизвестен художник без име. — Тя въздъхна дълбоко. — Е, добре. Сигурно на художниците им е разрешено да проявяват странности и да бъдат тайнствени, а ти наистина си точно такава. Откога се познаваме? Почти година? А ти нищо не си ми разказвала за живота си, преди да дойдеш тук.

— Може би съм се преместила, за да забравя миналото — подхвърли Лиза и отказа да прояви разбиране. Въпросите за миналото я изнервяха, колкото и невинни да бяха. Тя си помисли, че сигурно в предишния си живот е била неумела лъжкиня, защото въпреки липсата на всякакви съмнения у другите по отношение на историята й, винаги имаше неприятното чувство, че е прозрачна.

Марго спря за миг и докато ровеше в чантата си за ключ, хвърли дълъг и многозначителен поглед към Лиза.

— Не си първата, която е дошла тук, за да избяга от нещо. Кий Уест е мястото на бегълците. Ще се чувстваш добре.

Това е целта, сухо отбеляза наум Лиза. Извърна лице към яркото слънце на Флорида, докато още не бяха влезли в елегантната галерия на Марго, разположена в сърцето на Стария град на Кий Уест.

— Между другото, нали ще дойдеш довечера? Ето! — Марго тържествуващо вдигна ключа, пъхна го в ключалката и отвори вратата. Влезе и изключи алармата, а после се показа навън, за да чуе отговора на Лиза.

— О, не знам — измъкна се Лиза, като все още гледаше небето. — Не обичам шумните сбирки. Нали си спомняш какво се случи миналия път?

Марго се намръщи.

— И още как! Толкова ме изплаши, като припадна. А не беше пила кой знае колко.

— Ето защо избягвам тържествата. Някой непрекъснато ме кара да пия.

— Обещавам да не допускам това. Ако не дойдеш, Джеф ще бъде толкова разочарован.

Лиза безпомощно сви рамене. Джеф беше завареният син на Марго, само няколко години по-млад от трийсет и четири годишната й приятелка. Когато се сприятелиха, Марго се превърна в неуморна сватовница. Джеф бе приятен за компания и Лиза донякъде се ласкаеше от ухажването му. Но това бе всичко.

— О, не искам да задълбочаваме отношенията си — възрази Лиза.

— Не се тревожи за Джеф. Би трябвало обаче да помислиш за себе си. Ако имаш нужда да се позабавляваш и да излизаш, Джеф е насреща.

— Но аз обичам да си стоя вкъщи. Не си падам като теб по празненствата — каза Лиза.

Марго я изгледа отново, а в очите й се четеше „сигурно си откачила“. После изчезна вътре, защото телефонът иззвъня.

Може би наистина съм полудяла, помисли си Лиза. След като все още не мога да спомня нищо от миналото.

Тя въздъхна и постоя още малко на тротоара пред галерията на Марго. Една от картините й стоеше на почетно място на витрината. Сигурно е опасно да се издавам чрез картините си, помисли Лиза, и може би не трябваше да предприемам този риск, особено сега, когато вече съм станала известна. Джентри ще припадне, ако разбере. Безброй пъти я бе предупреждавал за необходимостта да бъде незабележима.

Всъщност той й беше казал, че е била художничка. Той й беше намерил работата като преподавател по рисуване в местния колеж. Откъде обаче можеше да знае, че щом хване четката, Лиза ще превърне рисуването в своя страст и мания. Това бе единственото нещо в живота й, което събуждаше някакви чувства. Дотогава тя се беше чудила дали загубата на паметта не й бе отнела и възможността да чувства. А дълбоко в себе си се надяваше, че рисуването ще бъде ключът към нейното минало. Вече не можеше да спре.

Тя се канеше да тръгва, когато разсеяно забеляза едно такси, паркирало до тротоара, от което слезе някакъв човек. Лиза отмести поглед, но после отново се обърна, защото това бе най-красивият мъж, когото някога бе виждала.

Скъпият костюм не скриваше атлетичното и елегантно тяло. Мъжът беше висок с широки рамене и слаби издължени бедра. Прекрасният тен на лицето му издаваше любов към природата и контрастираше с добре подстриганата коса и облеклото на бизнесмен.

Лиза усети, че го гледа, безпомощно привлечена и очарована. Забеляза самоуверената му стойка и изсечените черти. Това бе първият мъж, който така привлече и задържа вниманието й.

Внезапно погледите им се срещнаха. Тя бързо извърна очи, дълбоко смутена, а когато пак се обърна, той продължаваше да я гледа. За миг сърцето й спря, защото това не бе обикновеното любопитство на случаен човек. Той я познаваше!

Тя преглътна връхлетялата я паника, обърна се и забърза по улицата покрай входа на галерията на Марго. Погледна през рамо. Мъжът припряно плащаше на шофьора, без да откъсва очи от нея. Лиза почти затича и рязко сви по съседната уличка.

Често се беше разхождала из острова със съзнанието, че ще й бъде нужно някое местенце, където би могла да изчезне и да се скрие. Този момент беше настъпил и тя знаеше какво трябва да направи. Без колебание затича надолу по бетонните стъпала, които водеха към двор. Отвори желязната врата, шмугна се зад нея и чу как тя се хлопна зад гърба й.

После затича, без да обръща внимание на красивата градина, към друга врата и още едни стълби, които отново се изкачваха на нивото на улицата.

Прекоси Труман Стрийт, зави по Уайтхед, мина край къщата на Хемингуей и след няколко блока влезе в едно кафене, седна до прозореца, поръча си кафе и се загледа по улицата, без да отпие.

След двайсет минути, доволна, че никой не е успял да я проследи, тя плати и излезе. Налагаше се бързо да открие телефон. На всяка цена трябваше да се обади на Джентри.

— Сигурна ли си, че не е минавал случайно? Ти си красива жена, Лиза. Нормално е мъжете да не могат да откъснат очи от теб. — Гласът на Джентри звучеше спокойно и убедително. Той бе истински професионалист, не можеше да му се отрече.

Лиза така стискаше слушалката, че кокалчетата на пръстите й побеляха.

— Казах ти, че гледаше право в мен. И това бе особен поглед. Той ме позна. — Младата жена потрепери и прехапа устни.

Джентри замълча, очевидно размишляваше върху думите й.

— Как изглеждаше?

— Висок, много добре сложен, привлекателен, с тъмна коса — бързо изрече тя, припомнила си всичко онова, което бе привлякло вниманието й. Привлекателен ли? Та той бе смущаващо красив.

— Това може и нищо да не означава — успокои я отново Джентри. — Не излизай няколко дни, докато проверим. Ако се окажеш права, ще трябва да те преместим. И най-безобидното познанство от миналото ти може да обърка нещата, ако този човек поговори с неподходящите хора. Сега обаче е рано за паника.

— Лесно ти е да го кажеш — промърмори Лиза, докато затваряше телефона в ателието в колежа. Тя разтри ръце, защото бе започнала да се схваща от напрежение. Спокойно, каза си тя. Джентри е прав. Може би не я заплашваше нищо. Толкова време бе минало. Шансът бе едно на милион.

Тя взе една купчина с рисунки. Но ръцете й трепереха.

А ако трябва отново да променя местожителството си, замисли се Лиза малко по-късно, докато крачеше край стативите в ателието. Ако се наложеше да започне отначало някъде другаде? Докога щеше да продължи и там? Докато някой я разпознае или тя самата реши, че е така.

Не можеше да живее по този начин. Не искаше. Бе положила толкова усилия, за да постигне сегашната си сигурност. Ако предоставеше на всеки непознат възможността да разбие крехката й устойчивост тук, на Кий Уест, може би никога нямаше да заживее нормално, както копнееше. Навярно бе време да престане да бяга. Да започне да се бори.

Тя мина край статива на един по-възрастен мъж и го потупа по ръката.

— Отлична работа, Бен.

На лицето му грейна щастлива усмивка, но Лиза дори не я забеляза, все още разтърсена от случилото се.

Почувства облекчение, когато часовете й свършиха късно следобед. Прибра се в малката си къща, свали обувките и излезе на терасата. Плажът не се виждаше, но соленият полъх на вятъра носеше миризмата на океана.

Животът в близост до водата бе ново преживяване за нея. Обичаше да се гмурка във вълните и да тича по пясъка — тези усещания не можеха да се забравят.

Знаеше, че преди катастрофата е живяла във Вашингтон. Джентри я бе предупредил: „Стой далеч от Вашингтон и околностите му. Изобщо не напускай Флорида. Кий Уест има прекрасно малко общество от художници. Много хора търсят убежище от миналото си там. Вероятността да се натъкнеш на познат е едно на милион.“

Едно на милион? Лиза се надяваше той да е прав, когато мислите й отново я върнаха към следобеда и тя си спомни лицето на непознатия. Опитваше да извика в паметта си някакъв образ, за да може и тя да разпознае мъжа. Но чертите му постепенно се размиваха.

Тя погледна часовника си и въздъхна. Знаеше, че трябва да побърза, ако иска да се приготви навреме, преди да е дошъл да я вземе завареният син на Марго. Обзе я смътно усещане за опасност.

Тъкмо влезе под душа, когато иззвъня телефонът.

— По дяволите! — Това е някаква лоша поличба, реши тя, докато се чудеше дали да отговори. Можеше да е Джентри. И тя хукна към телефона, от тялото й се стичаше вода.

— Ало?

От другата страна сякаш настъпи колебание.

— Мога ли да говоря със Санди? — Гласът бе мъжки, дълбок и приятен.

— Няма такава тук. Сигурно са ви дали погрешен номер.

— Не е ли 555–7681? — побърза да попита той, преди тя да е успяла да затвори.

— Да, това е номерът.

— Може би съм го записал погрешно. Извинявайте. — И връзката прекъсна.

Ядосана, Лиза се втренчи в слушалката.

— Пак заповядайте — измърмори тя.

Но още щом пусна слушалката, телефонът пак иззвъня.

— Ало? — раздразнено извика тя.

— Лиза, добре ли си?

— Да, Джентри. Закъснявам за среща.

— Исках да те чуя пак, преди да си тръгна от офиса. Нещо случило ли се е?

Лиза въздъхна.

— Не, благодаря на Бога. Вероятно си прав. Както винаги, реагирах твърде прибързано. Съжалявам, че те притесних.

— Не ме притесняваш. — Гласът му прозвуча топло и искрено. — Радвам се, че се обади. Добре е да си внимателна. Никога нищо не предприемай. Може да се окаже…

— Опасно, знам — сухо довърши тя.

— Обади ми се, когато се върнеш довечера, колкото и да е късно.

— Необходимо ли е това? — намръщи се Лиза.

— Докато отшуми този случай, да. Трябва постоянно да поддържаме връзка. Съгласна ли си?

— Ще ти се обадя — обеща тя. — Но едва ли ще има нещо интересно за казване, освен да ти се оплача от скучната вечер.

— Да се надяваме, че ще се окажеш права — каза Джентри, преди да затвори, а Лиза се зачуди как и най-обикновената му забележка можеше да прозвучи по този зловещ начин.

По законите на Кий Уест още беше рано, когато Лиза се върна вкъщи. Тя стоеше на верандата и гледаше как Джеф върви по алеята и изчезва зад ъгъла. След миг чу мощния рев на спортната му кола и свистенето на гумите.

Беше ядосан и сигурно имаше право, помисли си Лиза. Знаеше, че го е разочаровала и съжаляваше, че му е причинила болка, но не можеше да се преструва, когато не изпитваше чувства. Облегна се на вратата и се зачуди дали в миналото си не е била монахиня.

Вдигна лявата си ръка и златната халка, която все още носеше, проблесна на светлината на уличната лампа. Не монахиня, а вдовица. Джентри бе казал, че съпругът й е мъртъв. Затова ли чувстваше такава празнота отвътре? Дали не скърбеше за мъртвия си съпруг?

Тържеството бе грешка, помисли тя, докато ровеше за ключа в чантата си. Знаеше си. Многото хора, които приказваха и се смееха в малката гостна на Марго, й причиниха главоболие. Димът от цигарите, чашите, които й подаваха, а тя оставяше недопити встрани, също я бяха замаяли. Ръката й трепереше, докато превърташе ключа.

Никога повече, обеща си тя, щом влезе и затвори вратата зад гърба си. Никога, никога повече.

Свали високите си обувки и се отправи към телефона, за да се обади на Джентри, машинално запали настолната лампа и хвана слушалката.

Никакъв сигнал. Линията беше прекъсната. Тя остави слушалката, вдигна поглед и забеляза, че едното крило на френския прозорец е открехнато. Обзе я ужас. Винаги проверяваше вратите и прозорците, преди да излезе от къщата. Не можеше да си позволи небрежност. Със сигурност бе затворила. Инстинктивно се извърна към кухнята. На бара седеше някакъв мъж, почти скрит в сенките.

Лиза вдигна ръка към гърлото си и дъхът й секна от ужас. Не можеше нито да помръдне, нито да изпищи. Беше като парализирана, втренчила поглед в него.

Той бавно остави чашата с коняк, която бе обгърнал с длани, после излезе от сянката в приглушената светлина на настолната лампа — висока заплашителна фигура — мъжът, когото бе видяла преди няколко часа. За миг се взря изпитателно в нея, а после чувствените му устни се разтегнаха в усмивка.

— Нима мислеше, че ще ми избягаш така лесно, Касандра? Или трябва да те наричам Лиза?

Втора глава

Тишината наелектризираше пространството. Сякаш хваната в капана на кошмар, Лиза стоеше неподвижно, впила очи в непознатия. Чуваше ударите на собственото си сърце, а навярно ги долавяше и той самият. Отвън заръмжа моторът на кола. За миг тя почувства надежда, която скоро угасна. Колата отмина и я остави сама в нощта, изправена пред студения поглед на мъжа.

— Кой си ти? — прошепна тя.

Той бе спрял на няколко крачки от нея, без да опита да я докосне. Само ледено и презрително я наблюдаваше.

— Не очакваш да се хвана, надявам се? — хладно попита той.

В миг Лиза се втурна към вратата, но непознатият се оказа по-бърз и я захлопна точно когато бе успяла да я отвори.

Хвана младата жена за ръката и я завъртя към себе си.

— Не бързай толкова. Има доста неща, които трябва да обсъдим, преди някой от нас да напусне тази стая. — Той я побутна и тя чу как заключва вратата зад гърба й и изважда ключа.

Смразена от ужас, Лиза затвори очи. О, Господи, истина ли беше това? Нали вероятността беше едно към милион. Сигурно е сън, някакъв ужасен кошмар.

Но когато отвори очи и срещна погледа на непознатия, осъзна, че не сънува. Бяха я открили. По някакъв начин я бяха намерили и сега тя щеше да умре заради нещо, което даже не си спомняше.

— Ще викам — заплаши тя, но от гърлото й се откъсна само дрезгав шепот.

Той сви рамене.

— Давай. Къщата отдясно е празна, а съседката отляво, госпожа Келерман, е глуха. Добре съм се подготвил, Касандра. — Устата му се разтегна в жестока усмивка.

Лиза опита да избегне безмилостния му поглед. Но мъжът не откъсваше очи от нея, а това я докарваше до лудост.

— Казвам се Лиза. Не познавам никаква Касандра.

Той рязко и горчиво се изсмя.

— Добре започваш, но не можеш да ме заблудиш. Знам коя си. Допускаш ли, че бих могъл да забравя?

— Как ме откри? — Тя допря ръка до устните си и се помъчи да потисне треперенето.

— Да кажем, че съм те проследил чрез картините ти.

— Какво имаш предвид? — въздъхна тя, докато трескаво мислеше какво би могла да използва като оръжие.

— Приятелката ти от галерията. Много ми помогна.

Лиза го погледна.

— Не ти вярвам. Марго никога не би…

— Направи го — студено отвърна той и присви очи. — Мога да бъда много настойчив, когато искам нещо. Дълъг път изминах, за да те открия, Санди. До гуша ми дойде от игрите ти.

Санди. Първо я беше нарекъл Касандра, но точно Санди предизвика някакво раздвижване в паметта й. Пред очите й ясно изплува картина — тя лежи в болницата, а някой нашепва името й. През мъглата на успокоителните тя долавяше гласа на лекаря, който питаше „Касандра, чуваш ли ме?“ После друг глас, който както по-късно научи, принадлежеше на федералния агент Джентри: „Докторе, не използвайте това име.“

А мъжкият глас по-рано тази вечер бе потърсил Санди. Беше се обадил по телефона, явно още оттогава я дебнеше. О, Господи!

Той бе толкова близо, че дъхът му пареше бузата й. Тя виждаше всяка извивка по красивото му и страховито лице, долавяше аромата на одеколона. Мъжът подпря ръце на стената от двете страни на главата й, без да я докосва, но все пак я държеше като пленница.

За миг си помисли, че ще припадне и се ядоса, задето бе пила толкова. Започна да се бори с всички сили срещу тази замаяност и срещу страха. Ако искаше да се спаси, не трябваше да позволява на паниката да я завладее.

— Не разбирам за какво говориш — каза тя и се насили да го погледне. — Какво искаш?

— Отговори, скъпа моя Касандра. Дошъл съм да търся отговори. — Зелените му очи изпитателно се взираха в лицето й, спряха за миг на белега на челото.

— Нямам никакви отговори — едва изрече тя. — По-добре ме убий и да приключим.

Нещо проблесна в непроницаемия му поглед. Само за миг той сякаш загуби самообладание. После дрезгаво се изсмя, а дясната му ръка се плъзна по шията й и леко я стисна. Лиза се напрегна, а дъхът й спря. Пръстите му погалиха врата й, а по гърба на Лиза пробягаха тръпки.

— Не ме изкушавай — изрече той. — Няма да ти казвам колко пъти съм си представял как хващам нежната ти шия.

— Нали добре си свършил работата си? — прошепна тя и опита да прикрие паниката в гласа си. — Сигурно си разбрал, че не представлявам опасност за теб.

— Не представляваш опасност? По дяволите, а не ме ли побъркваш бавно вече близо година? Ти и красивото ти изчезване.

Той рязко дръпна пръсти от шията й, сякаш не можеше да понася да я докосва повече, но тя все още бе в капана на ръцете му.

— Кой те изпрати тази вечер? — Неочакваният въпрос я накара да подскочи. — Кой беше той? — настоя мъжът.

Лиза едва преглътна.

— Един… един приятел.

— Само приятел ли? — подигравателно подхвърли непознатият и за миг погледна назад. — Надявах се да се запознаем, но виждам, че не живее при теб. Кой е? Може би мой заместник? Имаше ли и други? — В очите му се четеше презрение. — Колко продължи първият ти малък романс? Месец? Или по-малко?

Онемяла от тези обвинения, Лиза само мълчаливо го гледаше.

— Защо, по дяволите, не се прибра у дома? Какви са тези сложни игри? Наистина ли се страхуваше… — Той замълча и сведе глава. — Може би наистина си имала причина.

За какво, по дяволите, говореше той? Лиза отчаяно опитваше да подреди мислите си. Нищо не можеше да схване. Сякаш мъжът ревнуваше, осъзна тя, а ужасът отново я обхвана. Дали не беше луд?

Очевидно бе някой от миналото й, но кой? И ако не беше убиец, защо толкова я мразеше? Защо я гледаше с такова студено презрение, с такъв гняв?

— Не те познавам! — извика тя, неспособна повече да се владее. — Кой си ти? Ако не си тук, за да ме… Какво тогава искаш от мен?

Мъжът я изгледа недоверчиво.

— Играта свърши, Санди — възкликна той. — Откажи се.

— Кълна се, че не се преструвам. Не знам нито кой си, нито за какво говориш. Изобщо не те познавам. Не можеш ли да го разбереш? Защо не ме оставиш на мира?

Той приближи лице до нейното, хладният му поглед внезапно се смекчи. Нова вълна страх заля тялото й.

— Кажи ми тогава, скъпа моя Касандра, защо днес избяга от мен? Защо продължаваш да опитваш да се измъкнеш? Страхуваш ли се?

С бързо движение той я притисна към мускулестите си гърди и хвана ръцете й отзад. Грубо впи устни в нейните. Тя се помъчи да не се противи, за да не го вбеси повече. Само стисна устни.

Но тялото й внезапно откликна. Усещаше силните му ръце и някаква опасна слабост караше коленете й да омекват. Страхът й сякаш се превръщаше във вълнение.

Тя бе ужасена и същевременно развълнувана. Вероятно всичко се дължеше на обзелия я ужас. Може би силният страх я привличаше към нападателя, както бе чувала, че се случва с някои жертви. А може и да полудяваше.

Тя опита да се освободи.

— Пусни ме!

Изведнъж той отново я целуна, не така грубо като преди, но още по-пламенно.

И внезапно я пусна. Онемяла, Лиза се олюля назад. Мъжът не откъсваше поглед от нея, а устните му отново се свиха презрително.

— Така ли се целуваш с всеки непознат?

Обърна й гръб и направи няколко крачки, свел глава. Останала без дъх, Лиза изчисли разстоянието до вратата на терасата. Но той бързо се обърна и не откъсна очи от нея, докато вземаше чашата си от бара. Наля си още малко коняк и го изпи на един дъх. Сипа си още, после наля и на нея.

— Ето, изпий го. Сигурно ще ти помогне.

Това е последното, от което имам нужда, замаяно си помисли Лиза. Достатъчно алкохол бе погълнала у Марго. Но той приближи и пъхна чашата в треперещата й ръка.

— Хайде — нареди той и вдигна своята чаша. — Наздраве.

Страхуваше се да му откаже и повдигна коняка до устните си, а топлината му сякаш върна смелостта й. Мъжът стоеше пред нея, леко наклонил глава.

— Признавам, че добре се справяш. Но нека оставим преструвките. Има някои неща, които трябва да науча, преди да тръгнем.

Отново я обзе паниката.

— Да тръгнем? Никъде няма да отида.

— О, ще дойдеш. Дори да се наложи да те вържа и да те нося, ще тръгнеш. Твърде много ми дължиш. — Очите му заприличаха на зелени късчета лед.

Несъмнено щеше да го стори, помисли си тя. Потрепери и си пое дъх.

— Аз не те познавам. Не можеш ли да разбереш? Господи, не разбирам как е възможно да те нараня. Та аз самата не зная коя съм.

Противоречиви чувства се изписаха по лицето му — гняв, недоверие и накрая — облекчение. Той дълго мълча, а проницателният му поглед сякаш проникваше в душата й.

— Опитваш се да ми кажеш, че…

Тя побърза да го прекъсне:

— Преживях катастрофа. Ударила съм си лошо главата и загубих паметта си. Не можеш ли да разбереш? Няма защо да се страхуваш от мен.

— Катастрофа? — повтори той, сякаш не чу последните й думи. — Каква катастрофа? Кога? Къде?

— С кола, преди около година.

— Оттогава ли е този белег? — Той посегна да я докосне, но тя се дръпна.

— Да.

Той впи очи в лицето й.

— Не звучи съвсем абсурдно — бавно изрече той. — Ако не беше пълна лудост… бих ти повярвал. — Мъжът отмести поглед. — Не знам дали това не е пак някоя от сложните ти игри, или ми казваш истината. Както и да е, аз ще я науча, Санди. И то от теб.

Тя рязко пое дъх.

— Но какво значение има това сега? — Умолително вдигна ръце. — Не можеш ли просто да ме оставиш на мира? Аз не знам истината.

Тя несигурно се отдръпна на няколко стъпки от него и за нейна изненада той не й попречи. Устните му все още бяха плътно стиснати, но жестокото презрение в очите му бе изчезнало.

— Добре — промълви той. — Тогава заедно ще потърсим истината. Искам да тръгнеш с мен. Веднага. Още тази нощ.

— Не мога! — извика тя. Беше изтощена. Но вече не се страхуваше за живота си. Този мъж не беше убиец. Омразата му идваше от нещо по-дълбоко, нещо лично, и затова може би още по-ужасяващо.

— Тогава ще имаме проблем — бавно изрече той, — защото няма да тръгна без теб.

Сърцето й лудо заби под настойчивия му поглед. Краката й се подкосиха. Тя се подпря на стената.

— Ние… имаме ли нещо общо? — несигурно попита тя.

— Да.

— Аз съм те наранила. — Тя едва си поемаше дъх, прочела отговора в очите му.

— Да.

— Тогава защо си ме търсил?

— Защото тази година беше ужасна. Защото се чудех жива ли си, или мъртва. Защото искам отговорите, Санди.

Стаята се завъртя пред очите й. Сякаш от много далеч тя долови собствения си глас:

— Кой си ти?

И преди да припадне, чу неговия отговор:

— Казвам се Джаръд Чандлър. Аз съм твоят съпруг.

Трета глава

Джаръд разхлаби предпазния колан и се завъртя така, че да може да гледа през затъмнения прозорец. Частният самолет бе излетял от Кий Уест малко преди десет часа. Ако имаха късмет, щяха да пристигнат във Вашингтон преди полунощ. Вече бе уредил на летището да ги чака кола.

Като привлечен от магнит погледът му се плъзна към съседната седалка. Жената още не беше дошла на себе си. Конякът, който я бе принудил да изпие, заедно с питиетата отпреди, бяха причина да изпадне в безсъзнание, а той от опит знаеше, че скоро няма да се свести. Мрачно се усмихна. Винаги се напиваше. Не беше помогнал и шокът, когато го бе видяла в дома си.

Още не беше сигурен какво го бе прихванало, та се държа така с нея. Изведнъж я бе открил, след като цяла година я беше търсил и се бе питал какво ли е станало с нея. Беше взел решението бързо, без да го обмисли и сега му се струваше неразумно, макар отчаяно да търсеше отговорите и да не му се искаше да я загуби отново. Не и сега. След цялото това време.

Той приглуши светлината в кабината, но още виждаше нежните очертания на тялото й. Роклята без презрамки следваше формата на гърдите й. Той повдигна одеялото към брадичката й, после провери пулса й. Почти нормален. Ако не се съвземеше скоро, трябваше да потърси нещо в аптечката.

Стоя така още известно време и наблюдава лицето й, преди да се отпусне обратно на стола си. Потърка очи.

О, Боже, защо правеше това? Каква мазохистична лудост го караше да я търси? Тихо простена. По-добре да не беше видял глупавата й картина. Тъкмо започна да подрежда живота си. След една година на същински ад бе успял да се съвземе. Какъв бе този ужасен обрат на съдбата, който го заведе на онази вечеря, след като дълго бе отклонявал всякакви покани? Защо дъщерята на домакинята бе избрала точно тази вечер да покаже картината, която току-що бе донесла от ваканцията си в Кий Уест?

Стилът, техниката, чувството в рисунъка така го преследваха, че той попита момичето откъде точно е купило тази картина.

И ето го тук. Ето я и нея, отдавна изгубената му съпруга. Проклета да бъде.

Дали се преструваше, че страда от амнезия, зачуди се той. Изглеждаше правдоподобно. Но в същото време беше невероятно тя да е забравила наистина целия си предишен живот. И все пак…

Все пак му беше по-лесно да повярва, защото всъщност искаше да вярва. Това би могло да обясни толкова много неща. Би могло да промени…

Как така да промени всичко, запита се той. Бракът им се беше провалил дълго преди тя да изчезне от живота му. И загубата на паметта й не можеше да промени този факт.

Когато се прибра вкъщи и откри писмото й, не позволи да го обземе паника. Спокойно проведе няколко разговора — първо с братовчедка й, после с приятелите, накрая със случайните познати. След това дойде ред на болниците. Никой не беше я виждал.

На следващия ден започна да го обзема лудост. Нае цяла армия от частни детективи да я проследят, но доста време те не откриха нищо. Сякаш бе изчезнала без следа. Изминаха няколко седмици и плъзна слухът за друг мъж. Колата й беше намерена пред отдалечен мотел, а детективите се добраха до описание на някакъв мъж, с когото често ходела там. После отново удариха на камък. Санди беше изчезнала, а мъжът остана неизвестен.

Гневът, така силен, както в деня, в който го беше напуснала, изригна отвътре и заплаши да избухне. След всичко, на което го беше подложила, защо изобщо бе тръгнал да я търси?

Той притвори за миг очи. Отговорът беше лесен. Защото трябваше да го стори.

Той мрачно я гледаше, а спомените все повече опъваха вече обтегнатите му нерви. Никога нямаше да забрави онзи ден, когато тя го напусна. Болката и самотата от първите часове не успяха да заглъхнат през изминалите дни и месеци. Трябваше да бъде подготвен, но не беше. Трябваше да го предвиди, но не успя.

Бе отсъствал почти месец от града, преди тя да изчезне. Не бяха говорили много по телефона, защото тогава отношенията им бяха обтегнати. Той разбираше, че нещо не е наред. От дълго време го знаеше…

Но никога не бе допускал, че тя възнамерява да го напусне. Всъщност тя му се обади няколко дни преди да замине и за пръв път от месеци гласът й звучеше радостно. Той с нетърпение очакваше да свърши работата си и да се върне при нея. Бе решил да положи усилия, за да подобри отношенията им и да й отделя повече време.

Вместо това намери празната къща, нямаше я нито колата, нито дрехите й. Беше подпряла с шишенцето си парфюм една бележка на огледалото. Колко пъти бе отварял това шише през тази година, за да вдъхне уханието й? Започна да мрази тази миризма, но нямаше сили да изхвърли парфюма.

Сега не можеше да откъсне очи от нея. Не се бе променила много. Белегът, разбира се. Както и леките бръчици, появили се от болката и отчаянието. Но продължаваше да изглежда млада и уязвима. Сигурно и на нея не й е било лесно, помисли си той. По дяволите, защо не се беше прибрала у дома при него?

Защото преди това теб те нямаше там, прошепна му някакъв вътрешен глас. Защото всъщност ти я изостави. Той все още искаше да поеме своя дял от вината, но бракът им бе продължил пет години. Пет години. Нима те не означаваха нищо за нея?

Вината, която се надигна в него, се сля с чувството за безсилие. Лекото ухание на парфюма й го преследваше. Това бе нова миризма, не онази, която го беше измъчвала и не беше забравил.

Това бе лудост. Той се побъркваше. След всичко, което му беше сторила, не можеше да я желае така болезнено сега. Отново се надигна гневът. Тя те напусна заради друг мъж, за Бога. Тя не те искаше.

Но предупреждението не успя да възпре потока от спомени. Само трябваше да затвори очи, за да си спомни копринената мекота на кожата й и вкуса на нейните устни.

Той си наля уиски от барчето до стола. Но като пеперуди, привлечени от светлината, очите му отново се спряха на нея. Изглеждаше толкова хубава, толкова крехка. Касандра. Неговата Санди. Какво й се беше случило през цялата тази година? Бе непозната и все пак толкова близка.

Той гледаше през прозореца тъмното небе, когато я чу да се размърдва.

— Къде съм? — замаяно попита тя, като се мъчеше да седне. После огледа кабината, а очите й широко се отвориха, когато съзря Джаръд.

— На около десет хиляди метра от земята — сухо я осведоми той.

Тя ахна и погледна през прозорчето, за да се увери в думите му. По гърба й полазиха ледените тръпки на страха.

— Къде ме водиш? — тревожно попита тя.

— На някое уединено местенце, където можем да поговорим.

Какво да прави сега? Лиза трескаво размишляваше. Как да избяга във въздуха? Сърцето й учестено заби, пулсираше чак в главата й, тя пребледня и се обля в студена пот. Стомахът й се разбунтува. Лиза притисна устата си с длан.

— Май ще повърна — изстена.

Джаръд светкавично откопча колана й и я изправи, после я поведе към тоалетната. Тя едва успя да се наведе.

Малко по-късно, изтощена и трепереща, младата жена се надигна.

— Ето — стресна я гласът му и тя вдигна очи. Надяваше се, че състоянието й ще го отблъсне и той ще се върне обратно в кабината, но мъжът спокойно се надвесваше над нея с една влажна кърпа. Дори не му беше неприятно. Само изглеждаше загрижен. Тя объркано го погледна.

— Ще ти налея сода — каза той. — Ще ти помогне за стомаха.

Обърна й гръб и това й даде време да се посъвземе. Изми се и подсуши лицето си. Докато ровеше из съдържанието на шкафчето над мивката, тя намери неразпечатана четка за зъби, паста, гребен, лак за коса и грим. Който и да беше Джаръд Чандлър, явно пътуваше с всички удобства, реши тя. Просторната тоалетна бе по-луксозна от тези в другите самолети. Лиза пооправи външния си вид, доколкото можа — заради себе си, а не заради мъжа — и отново се върна при него.

Той я изчака да седне и й подаде една чаша. Тя бавно отпи, като очакваше стомахът й отново да се разбунтува. Но започна да се чувства по-добре. Огледа кабината.

— Трябва да отбележа, че наистина знаеш как да пътуваш — хладно изрече Лиза.

— Можеш да благодариш на баща ми за удобствата. Самолетът е негов, на Джонатан Чандлър.

Лиза усети погледа му върху себе си, когато се замисли над това име. Джонатан Чандлър. Нищо не й говореше, но повече я тревожеше сегашното й положение.

— Трябва да кажа нещо на пилота — каза Джаръд. — Ей сега ще се върна.

Лиза го проследи с поглед, докато мъжът затвори вратата след себе си. Очите й обходиха кабината. Какво, по дяволите, щеше да прави? Беше в капан. Оттук нямаше изход.

Изведнъж погледът й попадна на телефон и в душата й се прокрадна надежда. Джентри! Можеше да провери посоката на техния полет от кулата в Кий Уест и да изпрати някой да ги причака, когато се приземят.

Тя грабна слушалката, докато планът все още се оформяше в главата й, после набра домашния номер на Джентри. Молеше се той да е там. Едно позвъняване. Две. Хайде! Три. Не беше там! Четири. Боже, какво щеше да прави сега? Пет.

— Ало?

— Джентри? Не казвай нищо, само слушай. Отвлечена съм. Намирам се… — Тя усети присъствието на Джаръд секунда преди да дръпне телефона от ръката й. Лиза изпищя: — Аз съм на един частен самолет! — Но връзката беше прекъсната. Победена и трепереща, Лиза се отпусна назад.

— Кой, по дяволите, е Джентри? — гневно попита Джаръд, след като прибра телефона и се върна при нея.

Лиза го гледаше намръщено.

— Няма да успееш. Сигурно вече ме търсят. Ще те проследят.

— Кой? — рязко я прекъсна Джаръд. — Кои са те? Кой е Джентри?

Тя не обърна внимание на въпроса му.

— Това е отвличане, както знаеш. Но няма да успееш да го доведеш до края.

Той тихо се изсмя.

— Отвличане ли? Та ти си моя съпруга.

— Не ти вярвам — разтрепери се тя. — Ти лъжеш. Каза ми това, за да тръгна с теб. Моят съпруг е починал.

— Тази историйка ли пробутваш? Много удобно, с изключение на една малка подробност — както виждаш, аз съм съвсем жив.

— Защо трябва да ти вярвам?

— Защото мога да ти разкажа толкова много за теб, колкото не си и сънувала. Познавам те по-добре от себе си, Санди.

— Аз се казвам Лиза — студено отвърна тя.

— Чудесно, ако така се чувстваш по-добре. Но каквото и да е името ти, ти си моя жена — въздъхна той. — Виждам, че се налага да те убеждавам. Ти се казваш Касандра Чандлър. О, извинявай, твоето име беше Касандра Чандлър. На двайсет и седем си и си доста талантлива художничка. Това вече си го знаеш. Родена си в Индиана, но родителите ти починали при катастрофа, когато си била на шестнайсет и ти си отишла да живееш при братовчедка си и нейния съпруг във Вашингтон. Те се казват Елън и Калвин Мейсън.

Той замълча и зачака реакцията й. Лиза не промени изражението си, но съсредоточено слушаше разказа на мъжа. Искаше й се той да продължи.

— Живяла си с тях, докато си отишла в колеж по изкуствата. След завършването си се преместила в Ню Йорк и си започнала работа в престижна художествена галерия. Там се запознахме.

Недей, предупреди се Лиза. Не му вярвай. Може да е събрал подробности от биографията ти от хора, които те познават. Този мъж не е твоят съпруг. Джентри ти каза, че той е мъртъв и че нямаш живи роднини.

— Това нищо не доказва — високо изрече тя, но стомахът й се разбунтува отново и се наложи пак да отпие от чашата. Не изпускаше от очи мъжа.

— Виждам, че още носиш халката си — кимна към ръката й той. — Надписът отзад е: „С цялата ми любов, Дж.“.

Лиза отвори уста от изненада. Нямаше нужда да проверява. Стотици пъти бе чела това посвещение в болницата, докато се мъчеше да извика някакъв образ в съзнанието си и се надяваше, че съпругът й ще се появи като по чудо, за да я спаси и защити. Да я отведе някъде… Тя замръзна, когато очите й се върнаха на Джаръд. Нали Джентри я бе предупредил, че онзи, който я потърси, би могъл да е много хитър. Лукав и опасен.

— Някой ти е казал… Бижутерът…

— Сама си го търсиш. Много добре. — Той я погледна така, сякаш бе започнал да се забавлява. Седна, подпря с длан брадичката си и замислено впи очи в младата жена. — Не ми оставяш избор, макар да не ми е приятно. Имаш мъничък белег от раждането във формата на сърце на дясното си бедро. Отвътре — добави той.

Тя се задави. Закашля се, а лицето й пламна. Откъде можеше да знае това? Може би от докладите в болницата или… Видя й се възможно.

— Радвам се, че накрая наистина казах нещо, което да ти направи впечатление — каза той. — Убедих ли те?

Ръцете й силно трепереха и едва крепяха чашата. Тя я остави на масичката отпред, а чашата за миг се разлюля. Джаръд бързо я хвана, преди да падне. Лиза опита да стори същото и пръстите им се срещнаха.

Младата жена дръпна ръка и се извърна към прозореца. Затвори очи и опита да помисли и да схване смисъла на това, което ставаше.

— Май започваш да ми вярваш — тихо попита той.

От няколко минути самолетът се спускаше. Долу проблясваха светлини. Незнайно по каква причина, очите на Лиза се напълниха със сълзи.

— Къде отиваме?

— У дома, Лиза — тихо отвърна той. После кимна към прозореца — Това е Вашингтон.

Дланта й се стрелна към устата, за да заглуши възклицанието. Боже мили, от самото начало беше права. Той я водеше във Вашингтон, най-опасното за нея място на земята. В края на краищата, се оказа един от тях.

Докато колелата на самолета се триеха в пистата, тя се сети какво й бе повтарял Джентри. Не се доверявай на никого.

Четвърта глава

Мощните фарове на мерцедеса на Джаръд прорязваха тъмнината, докато колата изминаваше последните километри по пътя им към едно усамотено място в планината. От двете им страни се издигаше планината Блу Ридж и това правеше настроението вътре още по-потискащо. Возеха се вече повече от час, но никой не бе продумал от мига, когато напуснаха летището.

Джаръд се облегна и без да изпуска волана, с едната си ръка разтри напрегнатите мускули по врата си. Предпазливо хвърли поглед към Лиза. Тя се беше свила на седалката, подпряла глава на кожената тапицерия. Лицето й бе извърнато към прозореца и той не можеше да види изражението й. Толкова беше мълчалива, та човек би си помислил, че спи. Джаръд обаче бе сигурен, че е будна.

Затова наруши мълчанието:

— Спиш ли?

— Не — дойде краткият отговор. Тя дори не го погледна.

— Не издаваш нито звук. — Той отново се обърна към нея. — А сигурно имаш въпроси.

Тя срещна погледа му. В дълбоката синева на очите й проблясваше враждебност. Съвсем неочаквано нещата се бяха обърнали, с насмешка помисли той, когато пак заби поглед в пътя отпред.

— Щях да имам въпроси, ако ти вярвах — студено каза тя.

Той въздъхна дълбоко.

— Затова ли се случи всичко онова на летището? Ти още се опитваше да избягаш, нали?

Разбира се, ядосано си помисли тя. Какво очакваше от нея? Да влезе в капана му без всякаква съпротива? Но той беше предвидил всичко. Самолетът бе спрял до частен хангар, след което незабавно се вмъкнаха в колата, която ги чакаше. Тя не мярна никого, дори пилота. За минути напуснаха летището и се отправиха извън града.

— Какво ти става, все пак? — Плътният глас на Джаръд прекъсна мислите й и тя подскочи. — Какво ти се е случило, че си в това състояние?

— В какво състояние? — мрачно попита тя.

— Недоверчива. Изплашена. — Тя му напомняше за зайчето, което някога бе хванал във фермата на дядо си. Малкото същество трепереше и се страхуваше, свито в ъгъла на кутията, която му беше приготвил, отказваше да хапне и да пийне и накрая Джаръд го пусна. Лиза не трепереше и не се свиваше така, но погледът й беше досущ като на уплашено зайче.

Дали не беше наранена, внезапно се запита Джаръд. Той настръхна само при мисълта, че някой би могъл да й причини болка. Дълбоко под гнева, собственото си разочарование и страдание, той откри други чувства — страх, не за себе си, а за нея и ярост към онзи, който й е сторил нещо лошо.

— Няма да те нараня — нежно каза той. — Обещавам.

— Тогава защо ме водиш тук против волята ми?

Той сви рамене. Чувстваше се безпомощен, а това състояние му бе съвсем чуждо.

— Защото това е единственият начин да получа отговорите на своите въпроси. В Кий Уест ти не искаше да ме видиш, какво остава да поговориш с мен. Трябваше да направя нещо.

Защо бе така загрижен? Толкова разтревожен, объркано си помисли Лиза.

Тя разглеждаше профила му, едва огрян от мъждукащите светлинки по таблото. Имаше нещо смътно познато в начина, по който говореше той, изобщо в цялото му държание — някаква вътрешна сила, която излъчваше. Изглеждаше толкова самонадеян, така упорит и самоуверен, но вече няколко пъти тя забелязваше сянка на несигурност и съмнение в дълбоките му и красиви зелени очи. Наблюдаваше го и й се искаше да му вярва.

— Пристигаме — каза той и намали скоростта.

Пред тях се извиваше павирана алея, която минаваше през гора от тъмни и високи борове. Около осем километра нагоре по планинския път, където дърветата оредяваха, се появиха очертанията на някаква къща. Джаръд спря колата, пресегна се и отвори вратата от страната на Лиза.

Тя излезе и потръпна от студения въздух. Наоколо цареше тишина и спокойствие. Последният град, през който бяха минали, Колиървил, остана на километри зад тях, а отдавна бе зърнала и последната къща. Внезапно тя осъзна на какво далечно и усамотено място се намират. Никой не би се сетил да я търси тук. Щеше да бъде съвсем сама с този непознат.

Полазиха я тръпки на ужас. Тя се сгуши във вълненото сако на Джаръд, благодарна за топлината му.

— Толкова е тъмно тук!

— Ще свикнеш — отвърна Джаръд от другата страна на колата. — Хайде да влизаме. Той я поведе по стълбите към верандата, отключи и направи път на Лиза да влезе първа. Тя колебливо пристъпи вътре. Зад гърба й Джаръд затвори вратата и светна лампата.

— Каква е тази къща? — попита Лиза и огледа стаята, подредена с вкус.

— Нашата. Доста време прекарвахме тук заедно.

Помещението беше просторно, красиво облицовано с бор и с висок таван от греди. Масивната каменна камина би привличала вниманието, ако не беше прекрасната стъклена стена. Лиза си представяше каква прекрасна гледка се откриваше оттам през деня.

Леко потръпна, докато разглеждаше стаята и се възхищаваше на дискретната елегантност на мебелите, на ненатрапващите се цветове на индианските килими по дървения под, на очарователните глинени съдове, разпръснати тук-там из помещението. Макар къщата да беше луксозна, стаята успяваше да запази домашния си уют и удобство.

Помнеше ли това място? Сякаш усети нещо. Не точно спомен, а чувство за спокойствие и сигурност. Не можеше да определи дали е истинско, или лъжливо.

— Красива стая — неохотно призна тя. — Сам ли… си я обзавеждал?

За миг той се изненада на въпроса й, сякаш осъзна, че паметта й наистина е загубена.

— Не — кратко отвърна той. — Ти го направи.

Странно, ала думите му не я учудиха. Стаята определено й въздействаше. Даже й се стори, че я обзе приятно чувство.

Джаръд хвърли сакото си на близкия стол и пусна ключовете в кристален пепелник.

— Ще запаля камината — бързо каза той. — Но ти по-добре не се събличай още. Нощите тук са студени дори през лятото.

Той коленичи пред камината и се зае с огъня, а Лиза продължаваше да разглежда наоколо. На масата в ъгъла забеляза някаква снимка в рамка и я взе. Дъхът й секна.

Ако Джаръд беше стреснат от липсата й на спомени, то изумлението му не можеше да се сравни със силата на разкритието, връхлетяло Лиза, докато гледаше снимката. Тя и Джаръд Чандлър наистина са били заедно. Нещо повече. Халката, която Лиза още носеше на пръста си, ясно се виждаше и там. Той наистина е бил неин съпруг, а ако се съдеше по израженията им на снимката, някога са били щастливи.

Тя, Джаръд и още една двойка се смееха от палубата на бяла моторна яхта. Джаръд гледаше право в обектива, а Лиза — в мъжа, преливаща от възторг и щастие. Заболя я.

Джаръд запали огъня и се изправи. Прекоси стаята и застана зад Лиза.

— Това са Елън и Калвин — осведоми я. — С Калвин работехме по един проект, спечелихме доста и тук се разхождахме с яхтата две седмици на Бахамските острови. — Той се намръщи и се замисли. — Трябва да е било преди около три години.

Снимката се изплъзна от ръцете й и падна с трясък на масата, когато Лиза осъзна и още нещо. Джентри я беше излъгал. Единственият човек, на когото смяташе, че може да се довери, умишлено я бе подвел. Беше й казал, че съпругът й е починал и тя е сама. Беше й казал, че никой няма да разпитва за нейното изчезване.

О, Боже, всичките тези седмици в болницата, изпълнени със заплаха и ужас. Толкова по-добре би се чувствала, ако знаеше, че не е сама и че в живота й има хора, които биха се погрижили за нея. Защо? Защо Джентри я беше излъгал?

— Какво има? — попита Джаръд и се взря изпитателно в очите й.

Тя скри лице в дланите си, после отчаяно го погледна, като преследвано животинче.

— Казаха ми, че си мъртъв — тихо изрече тя.

— Кой? Кой ти каза това?

— Нищо не разбирам — отклони въпроса му Лиза. — Защо е било нужно да ме лъже? Толкова съм объркана.

— И не само ти — каза Джаръд, като не откъсваше очи от лицето й. — Ще ми кажеш ли кой ти е казал това?

— Не мога — разтревожено отвърна тя.

Той стисна зъби.

— Разбирам.

В очите му проблесна болка. Ужасно беше да издържи погледа му.

— Не ме гледай така, моля те — прошепна Лиза. — Опитай се да ме разбереш. Всичко е толкова ново за мен. Още съм в шок и нищо не схващам.

— Това ми е ясно — въздъхна Джаръд. — Аз също съм много изненадан. Последния път, когато те видях, ти беше Санди, а сега настояваш, че името ти е Лиза. Какво, по дяволите, става? Смятам, че заслужавам да ми се даде някакъв отговор, не мислиш ли?

— Не мога да говоря за това — несигурно отвърна тя.

— А аз пък може да ти помогна — отчаяно настоя той. После я погледна внимателно, преди да попита: — Била ли си при психиатър?

— С цяла армия от психиатри съм говорила и веднага ще ти кажа, че никой не бе в състояние да определи кога и дали ще възвърна паметта си. Уж нямаше физическо увреждане според докторите, но…

— Искаш да кажеш, че амнезията би могла да бъде изцяло психосоматична — недоверчиво попита Джаръд. — Може би самата ти не искаш да си спомняш?

— Разбира се, че искам! — избухна Лиза. — Как можеш да допуснеш обратното? — Не й убягна скептичния му и проницателен поглед. Тя приближи към стъклената стена и се загледа навън. Но видя само собственото си отражение в черните стъкла. Наистина искаше да си спомни. И защо не? Но въпросът все още се въртеше в главата й и не за пръв път отговорът й убягна.

Тя се обърна към Джаръд. Мъжът добавяше още дърва в камината, загледан в играта на пламъците. Беше уморен. Огънят осветяваше дълбоките бръчки около устата и очите му. Лиза гледаше това лице, което можеше да бъде и враждебно, и студено, излъчващо омраза. Но от известно време нещо в изражението му се беше променило. Тя забеляза как страхът и паниката изчезнаха. Нямаше жестокост и цинизъм, а дълбоко потисната мъка. За миг младата жена осъзна какво бе преживял той през последната година и какви бяха последиците. Очите й се изпълниха със сълзи.

— Откога сме женени? — тихо попита тя.

Той изненадано се обърна.

— От пет години. Шест, ако броим и тази.

Тя нервно прехапа устни, искаше й се да узнае повече, но нещо я плашеше.

— Имаме ли деца?

— Не.

— По чие желание — твое или мое?

Той неловко сви рамене.

— По ничие. Просто не се случи.

Друг въпрос нахлу в главата й:

— Какво работиш?

— Преподавател съм в Центъра по стратегически и международни проучвания във Вашингтон.

— Ти? Преподавател?!

Той изненадано се усмихна.

— Точно така реагира и първия път, когато узна какво работя. Тогава го приех като комплимент. Сега как да го приема? — развеселено попита той.

Лиза се притесни.

— Не приличаш на преподавател, това е.

— А на какъв приличам? — настоя той. Гледаше я учудено, но в очите му проблесна желание, когато се плъзнаха по лицето й и надолу по шията и раменете.

Значи първото ми впечатление се оказва вярно, помисли Лиза, докато придърпа сакото да прикрие голата си кожа. Той наистина е опасен. И това личеше по начина, по който шофираше, по който й говореше, по който я гледаше сега. От него се излъчваше някаква сурова сила, която отново я изплаши, но съвсем различно отпреди.

— Колко време се познавахме, преди да се оженим?

— Два месеца. Любов от пръв поглед — тихо отвърна той, като следеше нейната реакция. — Друго ще питаш ли?

Тя навлажни устни.

— Какво друго?

— Кога се сближихме. Само седмица след това. Една седмица.

Очите й широко се отвориха.

— Надявам се, не очакваш същото да се повтори и сега. Нямам нужда от повече усложнения в живота си.

— Не се притеснявай — спокойно посрещна избухването й той. — Нямам намерение. Не и без твоето съгласие.

— Което няма и да получиш — побърза да го увери тя.

— Привличането помежду ни винаги е съществувало, Лиза.

— Това ли е единственото, което ни е свързвало? — процеди тя, използвайки гнева си като спирачка за надигащото се вълнение.

Той неочаквано помръкна.

— Не мисля. — И сведе очи към огъня. — Виж какво, не ти ли се струва, че е мой ред да питам?

Приближи и застана пред нея. Сърцето й лудо заблъска в гърдите. Той изглеждаше уморен и… сякаш уязвим.

— Искам да разбера някои неща — продължи той. — Къде си била през тази година? Какво ти се е случило? Върнах се вкъщи и намерих бележка от теб, че заминаваш за известно време, а после сякаш вдън земя потъна.

— Преживях катастрофа — започна тя, но той я прекъсна.

— Вече ми го каза и това обяснява загубата на паметта ти. Но не разбрах защо толкова се страхуваш от мен. И кой, по дяволите, е този Джентри.

При споменаването на името отново я обзе паника. Какво би могла да каже на Джаръд? Джентри толкова пъти я беше предупреждавал. Тя се замисли. Джентри я беше излъгал за Джаръд. Може би и за толкова други неща. Май всичко беше лъжа. Какво значение имаше, ако сега каже истината на Джаръд? Може би той знаеше нещо, което би могло да й помогне…

— Аз… знам само това, което са ми казвали — заекна тя, а устата й пресъхна. — Първият ми спомен е от събуждането в болницата. Имаше един мъж, агент от ФБР, Джентри, който ми разказа какво се е случило. Катастрофирала съм на път с друг агент. Само той знаел моята история, но загинал при злополуката, която пък причинила амнезията ми.

Джаръд я гледаше недоверчиво.

— Каква история?

Лиза се усмихна.

— Ако знаех, нямаше да имам тези проблеми. Но нямам никаква представа. Ала явно е била важна информация, защото агентът ме е водил при своя началник — Джентри, и ставало въпрос за националната сигурност. Нищо не споменал по телефона, освен че ме охранява. Колата ни била изблъскана от пътя. Затъркаляла се по стръмното и долу избухнала с агента вътре. Аз съм изхвърчала и ако не била дошла някаква друга кола, сигурно убиецът щял да се върне и да ме довърши.

— Боже мой, не мога да повярвам — бавно изрече Джаръд, широко отворил очи от изненада. — За малко да те убият, а аз да не знам. Защо не дойде при мен?

Лиза безпомощно сви рамене.

— Предполагам, че е имало някакви причини, не съм сигурна. — Тя се поколеба за миг и после продължи: — След катастрофата са ме закарали в местната болница, но ФБР ме открило и ме преместило. Фалшифицирали болничните дневници, за да не разбере никой, че съм била там. Нищо не ми казаха за миналото, освен че мъжът и родителите ми са починали. Предупредиха ме, че няма да ме търси никой, освен безименен непознат убиец.

Лиза замълча и нетърпеливо прокара пръсти през косата си. Погледна Джаръд. Чудеше се дали й вярва. Историята звучеше невероятно дори за самата нея.

— Сигурно се досещаш как съм живяла тази година под заплахата, че всеки непознат би могъл да се окаже убиецът, който ме търси.

Джаръд пое дълбоко дъх.

— Това обяснява промененото ти име и защо бягаше от мен. Разбра, че те познах.

— Да, а и ти изглеждаше така, сякаш искаше да ме убиеш.

Джаръд замислено закрачи из стаята. После изведнъж я обсипа с въпроси:

— Според теб защо Джентри ти е казал, че съм мъртъв? Щом е излъгал за това, може да е съчинил и всичко останало? — Същата мисъл хрумна и на Лиза, но тя замълча. — Събудила си се в болницата и той се е появил пред теб заедно с измислената си история. Надявам се поне да си видяла документите му.

— Разбира се. А той не беше единственият човек, с когото се срещах. Непрекъснато идваха и други агенти, доктори, медицински сестри. И различни психиатри, както вече ти споменах, които се мъчеха да ми помогнат да си възвърна паметта. Никаква представа нямам защо ми е казал, че си мъртъв, освен ако… — Тя млъкна.

— Освен ако какво?

— Освен — бавно каза тя, — ако онова, което съм знаела, не е било свързано с теб.

— Какво имаш предвид? — В гласа му се прокрадна студено подозрение.

Тя сви рамене.

— Убеждаваш ме, че си мой съпруг, но нищо повече не зная за теб.

— Значи мислиш, че може аз да съм убиецът. Защо тогава да си правя труда да те водя тук? Да рискувам да ме видят с теб? Защо да си губя времето да те убеждавам кой съм? Наистина ли вярваш, че те доведох чак дотук, за да те нараня?

Тишината бе изпълнена с напрежение.

— Не — изрече накрая тя. — Но защо си така враждебен? Защо ме гледаш понякога така, сякаш ме мразиш? Какво съм ти причинила?

— Напусна ме — безстрастно рече той.

Тя го изгледа недоумяващо, а той продължи:

— Преди около година. Точно преди катастрофата, за която предполагам, че говориш. Върнах се у дома, след като отсъствах от града, и намерих бележката, в която ми пишеше, че заминаваш за известно време, за да помислиш. Сигурно си решила, че това е най-нежният начин да ми съобщиш лошата новина, без да нанесеш веднага удара.

— Не разбирам.

— Говоря за последния удар. За него.

— За кого? — повтори замаяно Лиза.

— Да ти помогна ли? — иронично я попита той. — Ти ме напусна заради друг мъж. Не ми казвай, че и него си забравила.

Презрението в погледа му режеше като нож. Прищя й се да избяга от острата болка, която думите му й причиняваха, но тя забеляза и друго в очите му — неговото собствено страдание.

Лиза вдигна ръка към устните си. Друг мъж? Възможно ли беше това?

— Съжалявам — прошепна тя. — Не се учудвам, че ме мразиш.

— Не те мразя — уморено отвърна той и прокара пръсти през тъмната си коса. — Макар Бог да ми е свидетел, че щеше да бъде много по-лесно, ако беше така.

Дълбоката му тъга и искрено изречените думи я разтърсиха. Внезапно пожела да приближи до него, да сподели болката му, да му помогне да забрави. Преди да успее да се овладее, докосна ръкава му. Той впи очи в нейните.

— По-красива си от всякога — прошепна той, а гласът му прозвуча дрезгаво и странно.

Тя усети как се сгъстява напрежението помежду им. Колко по-лесно щеше да бъде да се остави да я прегърне, да му повярва и да му се довери. След всички тези дълги месеци на самота тя разбра, че е прекрасно да чувстваш как някой е загрижен за теб.

Но той все още е непознат, напомни си Лиза. Веднъж го беше напуснала. И сигурно е имала достатъчно причини да избяга от мъж като него.

Той сякаш прочете мислите й. В миг тя усети как напрежението помежду им спадна и отстъпи място на несигурност и смущение. Джаръд се извърна и разтри врата си.

— Идиотски ден беше — каза той. — Не знам за теб, но аз съм смазан. Хайде, ела да ти покажа стаята. Утре ще поговорим пак.

Тя с облекчение го последва нагоре по тясната стълба. Мъжът й посочи и банята отсреща.

Стаята беше красива, обзаведена в няколко нюанса на синьо и кремаво. Лиза приближи до прозореца и дръпна пердето. Ако се съсредоточеше, можеше да види сивите очертания на планината. Дали те не съществуваха само във въображението й? Силуети и сенки, които по някаква причина не желаеше да си спомни.

— Мисля, че ще намериш всичко, което ти трябва, в шкафа и гардероба — каза Джаръд. — Винаги държахме дрехи тук, за да идваме и без предварителни приготовления.

Топлият му дъх погали шията й.

— Огледай се. Помниш ли тази стая? Тук прекарахме първата си брачна нощ. Не вярвам, че би могла да я забравиш…

— Моля те, не ме насилвай — извърна се към него тя. — И представа нямаш какво ми е.

— Тогава ми кажи. — В гласа му се долавяше молба и желание да му се довери.

Тя се смути, главата й бучеше. Мислите й бяха откъслечни и хаотични.

— Все едно вървя по минирано поле. И не знам кога да очаквам експлозията. — Тя замълча за миг. — Джаръд, защо ме доведе тук?

— Казах ти. И двамата имаме нужда да си отговорим на доста въпроси. Това място е най-подходящо. То пази твърде много спомени, Лиза.

— Но ако и двамата се окажем в опасност? Нима не ми вярваш?

— Защо мислиш, че ще си по-защитена в Кий Уест, за Бога? — недоумяващо попита той. — Аз те намерих там. Защо да не те открие и някой друг?

— Нямах предвид само себе си — защити се тя.

Той понечи да й отвърне, но зърна изражението й и замълча. Бе преживяла твърде много днес. Бръчиците около устата и очите й се бяха задълбочили. С усилие се държеше на крака. Всеки миг можеше да припадне.

— Изглеждаш изтощена — нежно каза Джаръд. — Ще те оставя да си починеш. Ако ти потрябвам, ще ме намериш долу. — На прага той поспря и я погледна. — Лека нощ, Лиза.

— Лека нощ. — Тя въздъхна при звука от хлопването на вратата. Коленете й се подгъваха и едва успя да се свлече върху леглото. Губеше контрол над живота си, който шеметно се беше завъртял. Трябваше да поспи, за да събере сили.

Тя отвори гардероба да потърси някаква нощница. Изчерви се при вида на бельото в чекмеджетата. Дали е носила заради съпруга си всички тези копринени и прозрачни неща? Смутена, натика всичко обратно и се зачуди какъв ли човек е била. Нищо в последната година не й го подсказваше. И никой не я бе развълнувал. Досега.

Мислеше, че е естествено да изпитва любопитство по отношение на мъжа, който се оказа неин съпруг. Той я изненада с промяната в настроенията си — мрачен и студен, а после нежен и чувствен. Още усещаше топлия му дъх по шията си и чуваше плътния му глас. По гърба й полазиха тръпки и тя се задъха.

Дали подсъзнателно не си спомняше нещо, дали отнякъде не изплуваше забравено чувство?

Наистина е привлекателен, призна тя. Макар и по опасен начин. Въпреки страха, той я привличаше. Може би не беше странно. Твърде дълго бе сама и уязвима. А все пак беше жена.

Изведнъж си помисли, че близостта с него би била невероятна.

Престани! Не можеш да си позволиш подобни чувства. Не трябва да допускаш интимни отношения. Колко пъти я бе предупреждавал Джентри?

Но Джентри те излъга, обади се вътрешен глас. Единственият човек, на чиято подкрепа бе разчитала през последната година, я беше заблудил за нещо жизненоважно за нея. Как да постъпи сега? Към кого да се обърне, когато отчаяно се нуждаеше от помощ?

Отдолу долетя шум, който я накара да забрави мислите си и да се напрегне. Но после се успокои. Джаръд, каза си тя, преди бавно да затвори очи и да се унесе в сън.

Джаръд бе подпрял крака на бюрото в кабинета си, леко се поклащаше на стола и гледаше замислено кехлибарените отблясъци на уискито в чашата си.

Добре тръгна, Чандлър, иронично си каза той. Намери изгубената си съпруга, отвлече я и я изплаши почти до смърт два пъти тази нощ. Наистина заслужаваш да го отпразнуваш.

Той отпи малко и леко притвори очи. Това бе третото питие, след като остави Санди, или Лиза, горе в стаята й. По дяволите, щеше ли да свикне да я нарича с новото й име? По-добре да го стори, защото Санди вече не съществуваше. Ако онова, което му каза тя, беше вярно, никой не трябваше да го чува да се обръща към нея със Санди. Можеше да се окаже фатално. Първата му грижа сега беше нейната безопасност. Безопасността на Лиза, помисли си той, като се мъчеше да свикне с това име.

Когато я остави горе, той провери всички врати и прозорци. И после започна да пие. Изведнъж с отвращение блъсна чашата си. Трябваше да се откаже от този навик, който бавно го убиваше.

Време беше да спре. Имаше други неща, за които да мисли. Безопасността на Лиза, например.

Дали тази къща наистина беше сигурна? Доведе я тук, без да предвиди вероятните последици. А ако тя реши да избяга? Дали не бе й показал, че иска да си отмъсти и да я нарани по начина, по който тя се беше отнесла към него?

Сега имаше нещо по-важно от сломената му гордост. Може би я беше изложил на по-голяма опасност, като последва гнева си, но вече не трябваше да я връща в Кий Уест. А и не знаеха срещу кого са се изправили. Единственият начин бе да я държи при себе си и да я пази, докато обмисли всичко и направи някакъв план за действие.

Но имаше и друго, с което се налагаше да се бори. Спомените. Спомените за предишните им отношения, за горещата й кожа под дланите му, за коприненото докосване на меката й коса по лицето му, за трескавия й шепот…

Трябваха му само няколко секунди горе в стаята й, за да разбере, че още я обича. Разбира се, че беше наранен. И предаден. С разбити илюзии. Разгневен. Но все още я обичаше. И искаше да я върне при себе си.

Положението бе доста объркано. Самото му присъствие в живота й вероятно криеше заплаха. Докато се мъчеше да разгадае тайната, можеше да доведе убиеца право при нея. Налагаше се сами да открият истината, без да търсят чужда помощ. А това означаваше само едно — Лиза да възвърне паметта си.

Но и тук се криеше опасност, мрачно помисли той. Онзи загадъчен мъж? Какво място щеше да заеме той, ако тя успее да си спомни? И къде е бил през последната година? Дали не я търсеше и не полудяваше бавно?

Джаръд бе на път да го съжали, ако не го мразеше толкова и ако не искаше да го удуши със собствените си ръце за това, че е докосвал жена му.

Години наред бе търсил онази, на която би се доверил напълно, за да я обича, когато срещна Касандра. Дълго бе вярвал, че всички бракове приличат на този на родителите му — с лъжите, дебненето и всички онези тайни. Беше разбрал за връзките на баща си доста отдавна и го презираше, ала откри, че и майка му е също толкова виновна. Това разби всичките му илюзии.

А предателството на Лиза го нарани още по-жестоко.

Джаръд усети как старият гняв се надига отново, но бързо го потисна. Ако наистина искаше тя да бъде негова, трябваше да забрави яда и враждебността си. Да остави всичко зад гърба си. Нямаше да е лесно отново да й повярва. Но се налагаше да разбие стената и да превъзмогне собствените си бариери. Да я накара отново да се влюби в него.

Бореше се не само за нейния живот, но и за своя.

Лиза скочи, внезапно разбудена от смътно предчувствие. За миг не можа да си спомни къде се намира, но събитията от предишната вечер нахлуха в съзнанието й и тя простена. Джаръд я беше довел тук.

Джаръд. Още се чувстваше неловко да изрича това име. Струваше й се твърде интимно. Толкова близки са били някога, а сега бяха двама съвсем непознати. Но този път мисълта, че ще го види, не й беше неприятна.

С усилие се надигна от леглото. Набързо измъкна едни джинси и мека памучна риза, така избледняла, сякаш й е била любима.

Открехна вратата и надникна в коридора. Тишина. Сигурно Джаръд още спеше.

Пресече коридора и отвори вратата на банята. Замръзна. Джаръд се бръснеше над мивката гол, само с една хавлиена кърпа около кръста. Тъмната му коса блестеше. Мускулите танцуваха по раменете и голия му гръб.

Тя припряно излезе, затвори вратата и се облегна на стената.

Той беше прекрасен! Лиза притвори очи и опита да успокои забързания ритъм на сърцето си. Дори да не си спомняше нищичко за Джаръд Чандлър и за отношенията помежду им, тя разбра, че взаимното им привличане все още не е угаснало.

Запрепъва се обратно по коридора, за да увеличи разстоянието, преди Джаръд да излезе от банята. В дъното имаше друга врата. Лиза я отвори и надникна. Задъха се от изненада и удоволствие, когато влезе.

Цяла една стена и част от тавана бяха в прозорци, а гледката на планините наоколо беше великолепна. Разстилаше се тъмна и гъста борова гора, а в далечината слънцето блестеше по синята повърхност на малко езеро.

Пред прозорците имаше статив, а върху него — недовършено платно. На близката работна маса бяха разхвърляни туби с бои, четки, терпентин. Сякаш някакъв художник бе излязъл само преди минути.

Лиза веднага разпозна портрета на Джаръд. Разбра и кой е бил художникът. Безпогрешно откри собствената си техника.

Намръщено изучаваше платното. Приликата не беше идеално постигната, реши тя. Не бе уловила жизнеността на излъчването му и магнетизма на личността, както и настойчивия поглед.

Неспособна да устои на изкушението, тя отвори различни тубички и започна да изцежда бои върху палитрата. Намокри една четка и нанесе няколко щриха върху портрета.

— Сякаш никога не си излизала оттук.

Тя мигновено се извърна. Облегнат на рамката и скръстил ръце, Джаръд не откъсваше очи от нея. Изглежда смущаващо привлекателен в тези джинси и полуразкопчана риза, рече си Лиза. Стори й се съвсем спокоен. Приближи и погледна над рамото й.

Гневът и враждебността бяха изчезнали.

Лиза усети промяната и в собственото си отношение, а това я накара да застине, обзета от паника.

— Ти работеше над това, преди да заминеш — тихо каза той.

— Страхувам се, че не е особено добро.

— Стилът ти доста се е променил. Винаги съм знаел, че имаш талант, но ти липсваше дълбочината на чувствата, характерна сега за картините ти. Някога ти бях казал, че не си страдала достатъчно, за да станеш велика художничка.

Лиза нервно се изсмя.

— В такъв случай сега трябва да рисувам шедьоври. Всъщност имаш ли нещо против? — използва момента тя. — Обърни главата си малко надясно. Не, не толкова много. Чакай да ти покажа.

Тя остави четката, приближи до него и нежно обърна главата му. Джаръд хвана ръцете й и ги поднесе към устните си. По цялото й тяло премина тръпка. Лиза бързо се дръпна.

— Недей да се съпротивяваш, Лиза — много тихо изрече той.

— Не знам за какво говориш.

— Бориш се с чувствата си, бориш се и с мен. Може да не ти харесва, но се съпротивяваш и на истината. Не се ли измори да бягаш?

Думите му я развълнуваха и за пръв път тя осъзна, че се крие зад стената, която сама е издигнала. Той предизвикваше и душата, и тялото й.

Настойчивостта в погледа му бе едновременно прекрасна и плашеща. Тя виждаше болката в тези вече познати зелени очи — страдание, надежда и копнеж. Сякаш гледаше собственото си отражение в огледало.

Бързо се извърна, но беше късно. Тя отново чувстваше. Притвори очи. Как бе възможно той да й въздейства толкова силно? Къде останаха защитните й сили? Беше безпомощна, объркана и уязвима.

Той глухо простена и я притисна към гърдите си. Държеше я нежно, почти извинително, докато шепнеше в косата й:

— Съжалявам. Разбирам, че ти е трудно. И за мен е така.

— Не разбирам какво искаш от мен — рече тя и застина в обятията му.

— Да ти помогна. — Мъжът подпря брадичка на главата й. — Това място крие хиляди спомени за нас, Лиза. Навсякъде, накъдето се обърнеш. Може би нещо ще събуди спомените ти.

Тя опита да го отблъсне, но той я държеше здраво.

— Знам, че си изплашена, но съм тук, за да ти помогна. Вече не си сама. Опитвам да чувствам онова, което чувстваш ти.

Тя се трогна. Една сълза се плъзна по бузата й. Лиза въздъхна и се облегна на гърдите му. Ръцете му я обгърнаха.

Вдигна очи към него, а той впи устни в нейните и дъхът й спря.

Целуваше я по странен начин, дръзко и припряно. Ръцете му отчаяно се плъзгаха по гърба й, обгръщаха кръста й, после се връщаха към гърдите. И навсякъде оставяха горещи следи.

Лиза несигурно обви врата му и се притисна към него. Нямаше сили да се бори срещу желанието и копнежа, които тялото й временно бе забравило.

Джаръд откъсна устни от нейните, но продължаваше да я прегръща. Лиза безсилно отпусна глава на гърдите му, сърцето й биеше до пръсване.

— Липсваше ми, Санди — простена той.

Санди. При изричането на това име тя внезапно осъзна — той още мислеше за нея като за Санди, искаше тя да бъде Санди. Не можеше да отвърне на надеждите му. Руменина заля бузите й.

Чак сега тя успя да се овладее и опита да се изплъзне от прегръдката му.

— Пусни ме, моля те.

— Какво има?

Тя го погледна объркано.

— Ти ме нарече Санди.

По лицето му се изписа облекчение.

— Това ли било? Знам, че трябва да избягвам това име. Но ти си тук. И двамата трябва да свикваме отново. Познавам Лиза едва от няколко часа. А години наред за мен ти си била Санди.

— Точно там е проблемът! — избухна Лиза. — Вече не съм Санди. Аз съм Лиза. Твърде много очакваш от мен. Въвличаш ме в отношения, които са ми непознати.

Ръцете му се плъзнаха по раменете й и той отстъпи. Прокара пръсти по все още влажната си коса и втренчено изгледа младата жена, преди да отговори:

— Добре. Съгласен съм с теб. Като че ли избързвам. Но наистина се мъча да разбера какво ти е. Опитай и ти да осъзнаеш какво чувствам. Помисли колко ми е трудно да те гледам тук и да си спомням разни неща за теб, за нас двамата. Не можеш да ме обвиняваш, че те докосвам, че искам да те прегръщам…

— Но ти каза, че всичко помежду ни е свършило.

Той леко се усмихна.

— Казах, че ти ме напусна. За мен никога нищо не е свършвало.

Тя потрепери и въздъхна.

— Какво ще правим тогава?

— Какво ли? Ще ти помогна да възвърнеш паметта си.

— Как? Като ме прелъстиш ли? — В тона й се прокрадва горчивина. Тя отстъпи крачка назад.

— О, не — тъжно отвърна той. — Ти съвсем ясно ми даваш да разбера, че не желаеш близостта ми. Отсега нататък няма да те докосна. Освен ако ти не пожелаеш, разбира се — опита да се пошегува той. — Разбрахме ли се?

Болката в очите му надвиваше горчивината. В гърлото на Лиза заседна буца.

— Може би ще бъде по-добре да си отида — грубо каза тя.

Той учудено вдигна вежди.

— И къде ще отидеш? Обратно в Кий Уест? При Джентри? Не можеш вече да му вярваш. Той те излъга. — В погледа му се четеше непоколебимост. — Никъде няма да ходиш, Лиза. Може и да не ти харесва, но в момента аз съм всичко, което имаш.

Пета глава

Джаръд слезе долу, а Лиза дълго стоя, загледана в портрета. После отиде в банята с надеждата един душ да я отпусне. Но беше много объркана и даже острите иглички гореща вода не можеха да я извадят от това състояние.

Дали щеше да постъпи правилно, ако остане, чудеше се тя, докато се бършеше с пухкавата синя хавлия. Загледа се в отражението си в огледалото и се опита да намери отговор.

Имаше ли избор? Джаръд беше прав — нямаше къде да отиде. Нито към кого да се обърне. Той оставаше единствената й връзка не само с миналото, но и с бъдещето.

А ако трябваше да бъде честна пред себе си, не й се искаше да си тръгва. Не желаеше да се връща в онази празнота и самота и непрестанната лъжа, в която се налагаше да живее. Заради Джаръд всичко придоби нов смисъл. Отново чувстваше, че е живо същество, а не онази празна обвивка, която бе останала от нея напоследък. Той я караше да желае неща, за които дори не бе сънувала през изминалата година.

За миг я обзе болезнен копнеж. Тя затвори очи. Искаше й се да отиде при него, да се облегне на силното му рамо и да го накара да й каже, че всичко ще бъде наред. Но не можеше да го направи. По някакви незнайни причини някога го беше наранила жестоко. Беше избягала от него. Беше потърсила друг.

Опита се да не мисли за това, докато се обличаше, но нещо я тормозеше и я накара отново да погледне към отражението си в огледалото. Беше пребледняла. Каква е тази жена, която ще напусне мъжа си заради друг?

Рязко се извърна. Имаше нужда да се заеме с нещо. Рисуването винаги се оказваше добра терапия за нея, а портретът на Джаръд я очакваше. Платното не можеше да се превърне в заплаха.

Лиза не усети как бързо изтекоха няколко часа. Бе започнало да се мръква. Слънцето се беше скрило наполовина зад планината, а боровете хвърляха дълги сенки в стаята. Беше тъмно и хладно.

Тя не слезе долу, защото искаше да избегне присъствието на Джаръд поне още малко. И двамата имаха нужда да останат сами след сблъсъка помежду им. Но Лиза беше огладняла, пък и трябваше да го срещне рано или късно. Тя грабна един пуловер от скрина в спалнята и го навлече.

Джаръд го нямаше долу. Лиза усети разочарование и странно чувство на загуба. Опита да се отърси от нелепото усещане и започна да разглежда наоколо с надеждата да събуди някакъв спомен. Но дори снимката, която видя вчера, не успя да й помогне.

Влезе в кухнята и се огледа. Обзавеждането бе доста модерно, а по стените бяха окачени лъскави медни съдове. Плъзгаща се стъклена врата водеше към тераса с прекрасна гледка към планините наоколо.

Джаръд беше навън и подготвяше скарата. Той вдигна очи и се усмихна, когато я видя.

— Чудесно време! Тъкмо слагах пържолите. Сигурно и ти умираш от глад.

— Откъде вземаш всичката тази храна? — попита Лиза и го последва вътре. Имаше огромно количество салата, а до микровълновата фурна — картофи.

Джаръд извади две пържоли от хладилника и отговори:

— Госпожа Хъдсън, нашата съседка, ми пазарува. Бях тръгнал насам да прекарам почивката си, когато… плановете ми внезапно се промениха. — Той я погледна за миг. — Не зная какво си мислиш. Но идването ми в Кий Уест бе случайно решение. Не вярвах, че ще успея, но онази картина не ми даваше мира и трябваше да направя нещо. Обадих се на баща си и го помолих да ми заеме самолета.

— Семейството ти сигурно е доста богато, за да си позволи частен самолет.

— Родителите ми са богати. Аз не съм. Както вече ти казах, обикновен преподавател съм в колеж.

Никога не можеш да бъдеш обикновен, неочаквано си помисли Лиза. Но не успяваше да си го представи изправен пред учениците в класната стая. И все пак неговата властност и самоувереност сигурно им внушаваше респект.

Освен това той изглеждаше някак… изключителен. Лиза не се сещаше как другояче би могла да го опише. Но и никога не беше познавала преподавател в колеж, който да пътува с частен самолет. Е, предполагаше, че много от тях карат мерцедеси. Имаше чувството, че Джаръд Чандлър не е обикновеният човек, за който се представяше.

— Кухнята ти е прекрасна — каза тя, за да смени темата. — Хубаво ли готвиш?

— Не. Ти готвиш хубаво. Не си ли го разбрала през последната година? — изненадано попита той.

Тя сви рамене.

— Купувах си готови храни и си ги топлех в микровълновата печка. Нямаше смисъл да готвя само за един човек — смутено додаде тя.

Видя облекчението в красивите му зелени очи, макар че той се опита да го скрие.

— Много добре те разбирам — тихо каза той. — Я по-добре да се захващам с пържолите, иначе няма да успеем да вечеряме до полунощ.

Тя излезе с него на терасата, а след малко той изнесе две чаши с вино. Подаде й едната и приседна до нея, като внимаваше да не я докосне. Лиза усещаше, че съзнателно се държи настрана от нея. Нали това беше искала. Защо тогава се чувстваше така лишена от нещо?

Храниха се мълчаливо, докато последните лъчи на залязващото слънце оцветяваха небето в розово, бледомораво и златисто. Лиза крадешком поглеждаше към Джаръд и бързо отвръщаше поглед, ако случайно срещнеше очите му. Тази вечер той бе различен — спокоен и по-открит.

— Още вино? — покани я той.

— Не, благодаря. Не мога много да пия. Дори вино. А в това състояние мога още тук да припадна.

— Няма да ми е за пръв път да те нося до леглото.

Тя се изчерви и бе благодарна на мрака. След малко мъжът закрепи една свещ на масата, пламъчето се полюшваше на лекия ветрец.

Тя захласнато наблюдаваше движенията на ръцете му. Толкова силни и сръчни. Какво ли би било, ако тези ръце…

Тя се смути. Джаръд я наблюдаваше внимателно и с любопитство, а в ъгълчетата на устните му се спотайваше лека усмивка.

— За какво мислиш? — подозрително попита той.

— Чудех се… каква ли е била сватбата ни.

Той се отпусна на стола си.

— Скромна. В двора на Елън и Калвин. Те ни бяха кумове.

— Как изглеждат те? Обичаха ли ме?

— Обожават те. Ти си им като дъщеря. Едва ли биха те обичали повече, ако ти бяха истински родители.

— Ти спомена, че Калвин работи в твоя колеж. И той ли е преподавател?

Джаръд се поколеба, преди да отговори.

— Калвин е в Държавния департамент. Работихме заедно по няколко задачи.

— Държавният департамент? Но — тя присви очи — значи и ти си там?

— Само понякога и по специални задачи.

— Какви задачи?

Той отново се поколеба.

— Участвах в група за преговори в Централна Америка. Не мога да говоря много за това.

Тя го изгледа.

— Искаш да кажеш, че е тайна, държавна, или не знам там как я наричате. За разлика от теб, не бих нарекла това обикновено занимание — иронично добави тя. — Защо не ми каза? Доколкото знам, този факт има нещо общо с… с онова, което съм видяла и чула, или… — тя безпомощно поклати глава — с онова, което всъщност се случи.

Тя бе изненадана, че Джаръд не бе споделил нещо толкова важно, а и сега нямаше желание да го обсъжда. Инстинктът й не грешеше. Около Джаръд Чандлър имаше доста неща, които той не искаше да признае.

— Ако беше свързано с твоето положение, щях да ти кажа, повярвай ми — обади се той. — Но няма нищо общо с теб, Лиза. Невъзможно е аз да съм причината. Пък и никога не съм ти говорил за работата си преди, освен когато задачата е приключила. У дома не съм държал никакви документи. Нямаше какво да се открие. Освен това отсъствах около месец, когато ти ме напусна. Рядко поддържахме връзка по онова време.

Когато ме напусна. Напрежението отново се настани между тях. Тя гледаше мъжа над пламъка на свещта и опитваше да отгатне настроението му, но той излъчваше сдържаност и сила. И следа не бе останала от гневния и враждебен непознат, който бе нахлул в дома й предишната вечер. Не можеше да повярва, че само преди двайсет и четири часа не е предполагала за съществуването на този мъж. А сега той беше станал толкова важен за живота й.

— Ела — неочаквано изрече той и хвана ръката й. — Искам да ти покажа нещо.

И той я поведе през горичката в края на двора, а над главите им светеха само звездите. Стигнаха до кристалночисто поточе, което криволичеше между дърветата.

— Какво има? — тихо попита Лиза.

— Ш-шт. Почакай и ще видиш. Може и нищо да не стане.

Седнаха на един камък до реката и дълго останаха така, рамо до рамо, загледани в мрака.

Нощта беше ясна, а хладният вятър носеше уханието на борова гора. Луната заливаше всичко със сребристата си светлина. Понякога проблясваше жълтеникава светулка. В далечината крякаха жаби. Наоколо се носеше ухание на диви цветя и лято.

И тогава от гората, на не повече от десетина метра, на голото пространство до потока се появи една сърна, следвана от младо еленче с големи очи. Сърната тръсна глава и спря малкото си. В един дълъг миг влажните им и красиви очи се спряха върху хората. С периферното си зрение Лиза забеляза, че Джаръд бръкна в джоба си. После много бавно протегна ръка към сърната.

За момент животното остана неподвижно, наблюдаваше и изчакваше. После грациозно тръгна напред, а еленчето затопурка след нея. Лиза гледаше като омагьосана как сърната протегна врат и наведе глава към дланта на Джаръд.

Изневиделица отнякъде изникна огромен елен, грамадните му рога се извисяваха над красивата глава. Сърната и малкото се обърнаха като по команда и с грациозни скокове изчезнаха в гората.

Дълго време Джаръд и Лиза не продумаха. После тя се обърна към мъжа и срещна топлия му поглед.

— Никога не бях виждала нещо толкова невероятно — пошепна тя. — Откъде знаеше, че ще дойдат?

Джаръд сви рамене.

— Не знаех. Само се надявах. С теб го правехме всяка вечер. Понякога идваха, а понякога не.

— Жалко, че еленът ги извика така бързо. Можех с часове да ги гледам.

— Той само защити семейството си — тихо каза Джаръд. — Най-естественият инстинкт на света. Не можеш да го обвиняваш.

Имаше пълнолуние, а небето беше обсипано със звезди. Двамата мълчаливо се гледаха, усетили новото чувство помежду си.

— Бяхме ли влюбени? — прошепна Лиза.

Неочакваният въпрос изненада Джаръд, но той опита да прикрие смущението си. И отвърна с равен глас:

— Да.

— Какво се е случило тогава?

Тя долови как мъжът въздъхна в тъмнината.

— Вече ти казах.

— Но ти все пак ме потърси. След всичко онова, което съм ти причинила.

Той притисна с пръст треперещите й устни.

— Това сега няма толкова голямо значение.

— Джаръд? Ще ме целунеш ли?

Ръката му бавно се вдигна към лицето й, после я погали по косата. Лиза потръпна от нежното докосване. През цялото време той я гледаше замислено и настойчиво.

После я привлече към себе си. Тя вдигна устни към него и нежността на целувката му я изненада. Лиза откликна, развълнувана от топлината, обляла цялото й тяло.

Джаръд плъзна пръсти в косите й и я притисна към себе си, а тя сложи длани на гърдите му и усети забързания ритъм на сърцето.

Не беше очаквала това, макар да чувстваше невероятното привличане помежду им още когато бе уплашена до смърт. Целувките му бяха необуздани, жадни и отчаяни.

Тя се почувства замаяна, отмаляла и… обичана. Прегръдката му й подсказа, че и той е развълнуван като нея. Чу шепота му в тишината:

— Лиза, извинявай. Обещах да не те докосвам, докато не решим проблемите си. Но моят проблем е, че не успявам да се владея.

Тя се усмихна.

— Според мен се владееш възхитително. Освен това не си обещал такова нещо. Каза, че няма да ме докосваш, ако аз не поискам. А аз поисках.

Този мъж е способен да изпитва невероятно силни чувства, помисли си Лиза, загледана в очите му. Там тя прочете голямата му любов. Към нея.

— Джаръд?

— Да?

Тя въздъхна.

— Нищо.

Той се засмя и Лиза усети, че е разбрал. Пръстите му се вплетоха в нейните.

— Късно е — каза той, вдигна ръката й към устните си и я целуна. — Хайде да се връщаме.

Шеста глава

През следващите няколко дни Джаръд отново и отново бе подлаган на изпитания. Всеки миг прекарваше с Лиза и й разказваше за миналото. Водеше я по места, където са били заедно, правеше неща, които с радост са вършили заедно. Но никога не я насилваше и не я притесняваше.

Веднъж я заведе на поход по труден маршрут нагоре в планината през гъстата борова гора. Към върха дърветата започваха да оредяват, а Лиза и Джаръд бяха възнаградени със зашеметяващата гледка на планините наоколо и равнината под тях.

Изтощена и останала без дъх, Лиза спря и се подпря на ствола на едно дърво.

— Ох, защо ли ти позволих да ме предумаш да тръгна? — изпъшка тя.

— Хайде, хайде, къде е вкусът ти към приключенията? — подразни я той.

— В подножието на планината — отвърна му тя.

Той я дръпна за ръката.

— Хайде де! Така не се изкачват върхове.

Лиза се подхлъзна, Джаръд я подхвана и за миг загубиха равновесие.

— Съмнявам се, че по този начин ще стигнем върха — каза тя и двамата се разсмяха. Джаръд нежно я прегърна и я целуна. Тя се дръпна с усмивка. Джаръд облекчено въздъхна. Магията продължаваше.

Двамата продължиха да се изкачват. Действителността бе забравена. Трудно бе да си представят, че убиецът би могъл да е някъде тук, небето бе чисто и синьо, планинският въздух — кристален и свеж, а слънцето топло грееше.

На върха седнаха един до друг и мълчаливо се загледаха във вечната красота на планините наоколо. Сякаш никой друг не съществуваше на този свят, освен тях двамата.

— Зашеметяващо красиво е — продума накрая Лиза.

Джаръд бе зареял поглед в далечината.

— Да. Това винаги е било любимото ни място. Тук изчезваха всичките ни проблеми от всекидневието.

— Често ли идвахме?

— Винаги, когато можехме. Почти всяка събота и неделя през първите една-две години, но ставаше все по-трудно да се измъкнем и да намерим време. Аз бях много зает с кариерата си. Забравих онова, което бе най-важно в живота ми.

Горчивината в гласа му я изненада. Тя го погледна и тихо каза:

— Всички понякога грешим.

— Да, но аз не трябваше да го допускам. Защото съм израснал в семейство, където всичко друго беше по-важно от живота ни заедно.

— Нещастно детство ли си имал?

Смехът му прозвуча дрезгаво.

— Имах всичко, което можеше да се купи с пари — най-скъпите велосипеди, после — коли, след това — момичета. — Той я погледна, сетне отмести очи към планината. Тя разбра, че неговото минало може да й помогне да го разбере.

— Разкажи ми за живота си, Джаръд — настоя.

Той сви рамене.

— Няма какво толкова да се разказва. Израснах в богато нюйоркско семейство, където положението в обществото беше от особено значение. Родителите ми живееха в безкраен кръговрат от официални обеди, събрания на комитети, коктейли и тържества. Едва ли съм вечерял заедно с тях повече от два-три пъти, когато бях малък. Ако, разбира се, не бе наложително да ме покажат.

— Нямаш ли братя и сестри?

— Не, бях единствено и случайно появило се дете, предполагам.

— Звучи много самотно.

— Справях се със самотата. Пък и с безкрайния парад от любовници на майка ми и на баща ми.

Лиза затвори очи, защото тези думи изплющяха като камшик. Боже, помисли си тя, и аз съм му причинила същата болка. Беше докоснала стара рана в душата му.

Тя се извърна с надеждата Джаръд да не е забелязал сълзите й, но той нежно изтри бузите и очите й.

— Всичко е наред — тихо каза той. — Постигнах разбирателство с родителите ми през годините. Те ме обичат, но го показват по собствения си странен начин. Пък и майка ми е тази, която всъщност ме запозна с теб и винаги ще й бъда благодарен.

Лиза изненадано вдигна вежди. Не можеше да си представи, че се е движила в средата, която Джаръд й описа.

Той се засмя, схванал учудването й.

— Срещнахме се на едно тържество, което майка ми организира за някакъв художник в галерията, където работеше ти. Даже не си спомням как е успяла да ме убеди да присъствам. Но там беше и ти, сякаш паднала от…

— Не казвай небето или някое село — изръмжа Лиза.

Джаръд се усмихна.

— И няма да съм прав. Защото по онова време ти живееше във Вашингтон заедно с Калвин и Хелън, които редовно се появяваха по светските събирания. Ти беше свикнала.

— Тъй ли? Трудно ми е да повярвам. Значи ние се запознахме на тържеството на майка ти — подсказа му тя.

— И го напуснахме двайсет минути по-късно. Заедно.

Тя въздъхна дълбоко.

— О! Действал си доста бързо.

Той я погледна.

— Но кой е казал, че идеята е била моя?

Дълго време прекараха в планината, разговаряха и се смяха над спомените на Джаръд. После слязоха към къщата, хванати за ръка.

— Твой ред е да готвиш тази вечер — каза Джаръд, докато вадеше от хладилника нещо за пиене.

Лиза безпомощно се огледа.

— Не можем ли да поръчаме пица?

— Да, ако си готова да изчакаш вечерята до другата седмица — каза той, подаде й чашата и двамата седнаха на бара, за да погледат залязващото слънце. — Ти беше прекрасна готвачка. Обзалагам се, че ако опиташ, навиците ти ще се възвърнат. Може би това ще помогне и на паметта ти.

Тя присви очи.

— Защо ми се струва, че не си се загрижил само за мен?

— Вероятно защото съм ужасно гладен.

Лиза се разсмя и когато вдигна очи към него, си пожела да не бе срещала този негов поглед. Тъкмо беше успяла да повярва, че могат да бъдат просто приятели, поне докато излязат невредими от това положение. Но внезапното спиране на дъха й припомни, че някога между тях е съществувало нещо много по-дълбоко от обикновено приятелство.

Тя се усмихна и побърза да разсее мрачното предчувствие:

— Ще опитам. Какво предлагаш да сготвя за начало?

— Световноизвестното ти чили.

— Звучи почти заплашително.

— Ще се справиш. — В гласа му прозвуча предизвикателство. — След онова, което си преживяла през последната година, мисля, че с всичко можеш да се справиш. Освен това ако сготвиш, аз ще изчистя.

Джаръд й помогна да извади месото, зеленчуците и подправките, после изчезна от кухнята, споменавайки нещо за някакъв доклад, който трябвало да прочете. Лиза остана сама и се порови из шкафовете и чекмеджетата, докато откри всичко, което й трябваше. После се захвана за работа, докато кухнята се изпълни с приятни аромати.

В края на краищата всичко е въпрос на навик, реши Лиза. Като карането на велосипед. Или като рисуването. Тя опита ястието. Не беше лошо. Даже доста хубаво. Добави още малко подправки. Прекрасно.

— Мирише вкусно — рече Джаръд, щом пристъпи в кухнята. — Кога ще е готово?

— След половин час.

Той седна на бара. Беше му приятно да я наблюдава. Тя изми ръцете си, после се избърса и отново се зае с ястието. Колко на място изглеждаше тя и колко много му беше липсвала през последната година, помисли си Джаръд.

— А ти докъде стигна? — попита тя и го отвлече от мислите му.

— Свърших малко работа. Калвин ми е изпратил някакви материали.

— Строго поверителни ли? — Тя вдигна вежди, но в погледа й личеше, че се забавлява.

Боже, наистина изглежда прекрасно, помисли си Джаръд. Толкова спокойна и толкова у дома. Той се усмихна, усетил напрежението, обхванало цялото му тяло.

— Разбира се. Какво друго може да бъде?

— Често ли работите заедно с Калвин?

Тя подхвърли забележката небрежно, но Джаръд разбра.

— Не.

Тя се поколеба.

— А как така един обикновен преподавател в колеж получава задачи от Държавния департамент? Защо?

— Канят много преподаватели като експерти по различни въпроси — сви рамене той. — Обичайна практика.

Той криеше нещо. А така й се искаше да му вярва. Тя стана и приближи към печката.

— Чилито е готово.

Напълни две купички, а Джаръд извади приборите и отвори бутилка червено вино. При първата хапка възкликна:

— Прекрасно. — Напълни чашите и подхвърли: — Да поговорим пак за Калвин. Знам, колко ще се радват, когато разберат, че си добре. Цяла година те търсят.

Лиза притеснено го погледна:

— Нали не смяташ да им се обадиш? Джаръд, на никого не трябва да казваш, че съм при теб. Опасно е. Джентри каза, че… — Тя млъкна, зърнала суровото му изражение. Смачка салфетката си и добави: — Той ще ме търси. Сигурна съм, вече е разбрал, че сме кацнали във Вашингтон.

— Самолетът само зареди и отлетя за Ню Йорк. А за пилота мога да гарантирам, че ще мълчи.

— Но Джентри ще разбере, че сме излетели от Вашингтон. И двамата го знаем.

Джаръд сви рамене.

— Нека разбере. Но няма да намери къщата. Не е на наше име. Тук си в безопасност, Лиза.

Щеше ли това да бъде възможно някога? Лиза въздъхна.

— И в Кий Уест мислех, че съм в безопасност. Но ти ме намери. И Марго ти помогна. Мислех, че ми е приятелка. Беше ми обещала, а не изпълни обещанието си.

— Не е така. Тя нищо не ми каза. Аз купих една твоя картина и докато тя записваше продажбата, помолих да използвам телефона. Тя ме пусна в кабинета си и аз претърсих бюрото. Откраднах папката с имената, адресите и телефоните на художниците, чиито картини тя излагаше в галерията. Започнах да се обаждам на всички, докато не познах гласа ти.

— Много си подъл — усмихна се Лиза.

— Съжаляваш ли? — тихо попита той.

Тя сведе очи.

— Не, не съжалявам. Радвам се, че ме намери, Джаръд. Щастлива съм, че съм тук, с теб.

— И аз — нежно й се усмихна той, а очите й се напълниха със сълзи.

Лиза усети, че този разговор е довел до повратна точка в отношенията им. Започваше да го вижда истински, а не само като непознат, който случайно се е оказал неин съпруг. Той я обичаше. Искаше да й помогне. Каквото и да се случеше, щеше да бъде до нея.

И на него не му е лесно, помисли си Лиза, докато мълчаливо привършваха вечерята. Той опитваше да не издава собствената си болка. Колко ли мъже можеха да бъдат така лишени от егоизъм, чудеше се тя.

Верен на думата си, Джаръд се зае да разтреби. Лиза се отпусна на канапето пред камината. Какъв ден, сънено си помисли тя. Но това изтощение й беше приятно. Тя се прозя и подви крака. Отдавна не се беше чувствала толкова спокойна.

Следващото нещо, което усети, бе как Джаръд я носи по стълбите. Инстинктивно щеше да се притисне и да заспи отново, но сетивата й бяха необичайно напрегнати през последната година. Тя отвори очи и опита да се освободи.

— Какво става? — попита объркано.

Джаръд тихо се засмя и я притисна.

— Заспа на канапето. Опитвам се да те пренеса до леглото. Във филмите изглежда толкова лесно — шеговито се оплака той.

— Това ли е най-тактичният начин да ми намекнеш, че съм дебела? — подразни го тя.

— Лека си като перце. Само че аз остарявам, пък и отдавна не съм тренирал.

— Остаряваш? Не ставай смешен. Не може да си много по-възрастен от мен… — Точно в този миг, вече вътре в стаята, тя забеляза леглото. Заемаше почти цялата стая, не беше обърнала внимание досега.

Усети как мускулите на Джаръд се напрегнаха. Той неловко я задържа в прегръдките си, преди да продължи към леглото.

Лиза се покашля.

— Мога и сама.

Думите й сякаш го тласнаха напред.

— Искам да довърша това, което съм започнал — усмихна се той, но гласът му издаваше напрежението.

Джаръд я сложи на леглото, после събу обувките и чорапите й и започна леко да масажира стъпалата й.

— О, прекрасно — измърмори Лиза.

— Имаш нужда от малко грижи, щом изкачи планината, а после ми приготви и вечеря. Почакай само и ще видиш какво ни предстои утре. — Той загадъчно се усмихна.

Лиза простена.

— Ей сега ще позная. Ще преплуваме някоя река.

— Почти позна.

— Надявам се да се шегуваш. — Лиза се облегна на възглавниците и притвори очи. — И все пак на колко години си?

— На трийсет и три. Шест години по-възрастен от теб — добави той. — Калвин мислеше, че е твърде много. Направо щеше да припадне, когато разбра, че се срещаме.

— Защо? Шест години не са чак толкова много.

— Е, той се притесняваше повече от намеренията ми. Които не бяха особено почтени, трябва да призная.

— Какво искаш да кажеш?

Той се наведе над нея и обхвана лицето й. Лиза нямаше избор, освен да го погледне в очите.

— Не мисля, че сега е времето, а и мястото да обсъждаме това. До утре — каза той и леко докосна устните й.

После бързо излезе от стаята. Лиза се отпусна върху възглавниците и въздъхна. Дали винаги е било така? Леко и спокойно и все пак с вълнуващо напрежение във всеки поглед, всяко движение и дума?

Сигурно не, иначе никога не би го напуснала.

На другия ден Джаръд я изведе с лодка по кристалното езеро, което се виждаше през прозорците. Около два часа се носиха по течението. Денят бе топъл, слънцето напичаше гърбовете им. Беше прекрасно и отпускащо.

— Знаеш ли, че поемам голям риск, като те извеждам с лодката. Първия път за малко да ни удавиш и двамата.

— И защо го направих?

Изведнъж Джаръд се притесни, сякаш късно се е сетил как всъщност се е случило всичко.

— Ти… беше ядосана, струва ми се.

— И за какво?

— Не си спомням.

— Спомняш си. Какво се случи? — Стори й се, че той се изчерви.

— Направих една глупава забележка, която те ядоса. Хайде да не говорим за това, става ли?

— Не. Искам да ми кажеш — настоя тя, а нежеланието му сякаш я забавляваше.

Той въздъхна и прокара пръсти през косата си.

— Май имаше нещо във връзка с големината на бюста ти.

— Какво? О! — Сега бе неин ред да се изчерви, а очите й се сведоха към блузата. — И добре съм направила тогава!

— Само дето и ти се намокри.

Лиза се ядоса.

— Не мога да повярвам, че си се подиграл с недостатъка ми — обидено извика тя, а Джаръд се разсмя. Лиза направи заплашително движение, а той изкрещя:

— Не ставай! — И хвана двете страни на лодката, а младата жена се разсмя, очаквала точно тази реакция.

— Пошегувах се.

— Много смешно. — Но Лиза усети, че е развеселен. — Ние… наистина ли си говорехме така?

— Лиза, бяхме заедно пет години. Разговаряхме за всичко.

Разбира се. И сега беше така. Тя се учудваше колко лесно и непринудено допуска Джаръд в живота си. Той й помагаше. Беше й приятно да бъде с него не само заради информацията, която очакваше да получи. Той беше забавен, очарователен, умен. И по-привлекателен, отколкото един мъж имаше правото да бъде, заключи тя, седна обратно и се загледа в облаците.

Как е могла да го напусне? Би ли могла да го стори и сега? Толкова много държеше на него.

Очите й се премрежиха, докато го наблюдаваше как гребе към брега.

В късния следобед се върнаха в къщата, изморени и щастливи. Претоплиха останалото от снощи чили и после отидоха да си починат в другата стая.

Джаръд се стовари върху канапето пред камината.

— Като пребит съм!

— Не само ти. — Лиза понечи да седне до него, но той хвана ръката й и я дръпна върху себе си. Тя падна отгоре му, като се заливаше от смях.

— Прекрасен ден беше, нали? — Усмивката накара сърцето й да се разтупти. Той поднесе дланта й до устните си.

— Да — едва изрече тя, осъзнала колко много й се щеше той да я целуне. Копнееше с цялото си същество за това. Мъжът не откъсваше очи от нея.

Протегна ръка и я погали, прокара пръсти по устните й. Сърцето й спря.

Нежното докосване я развълнува с обещанието си за магията, която можеше да последва. Много бавно, много предпазливо той се наведе и устните му срещнаха нейните.

Лиза обви ръце около врата му и отвърна на целувката. Само преди няколко дни това щеше да й се струва напълно невъзможно.

Близостта им я поглъщаше все повече и повече. Тя усети как ръцете му галеха тялото й. Потръпна в отговор и се притисна към него.

Тялото му се напрегна. Ръката му се плъзна под блузата й.

Никога не е знаела или навярно бе забравила какво можеше да стори едно докосване, един звук на плъзгащ се надолу цип. Тя тръпнеше от желание.

Простена и се притисна още по-плътно към Джаръд. Нещо се разбуждаше в нея. Нужда, каквато никога преди не беше изпитвала. Внезапно копнежът й започна да се превръща в неловкост, после в страх. Не беше сигурна, че е готова. Това щеше да ги свърже и да ги направи още по-уязвими, да ги накара да забравят онова, което трябваше неизменно да помнят.

Лиза опита да се отдаде изцяло на целувката, да потъне във водовъртежа на чувството, но Джаръд бе доловил краткото й колебание. Младата жена усети как той се мъчи да овладее чувствата си.

Лиза скри лице в рамото му и стисна очи, за да не позволи на сълзите да рукнат.

— Всичко е наред — дрезгаво прошепна той. — Рано е още.

— Джаръд, съжалявам…

Той нежно я свали от скута си и двамата се изправиха.

— Уморен съм — тихо каза мъжът, но в гласа му още се долавяше напрежение.

Лиза опита да каже нещо, да се извини отново, но погледът му я спря. Той разбираше. Нищо друго не й оставаше, освен да тръгне нагоре по стълбите, изпълнена с угризения.

Долу Джаръд се отпусна на канапето и се замисли за Лиза.

Веднага беше усетил кога у нея се появиха съмненията. Съпротивата й бе мимолетна, но той не можеше да си позволи да я тласне към близост, която тя не желаеше. Беше й необходимо разстоянието помежду им. Нужно й беше време да помисли и да разбере всичко онова, което се случваше между тях.

Не че той го осъзнаваше напълно. Но през последните няколко дни помежду им се бе установила близост. Лиза изглеждаше по-спокойна, даже щастлива понякога. Започваше да му вярва.

Макар да бе усетил и нейното желание, трябваше да я остави сама да дойде при него, когато е готова. Ако някога това се случеше.

Той тежко въздъхна. За него Лиза бе същата жена, която спечели любовта му още в мига, когато бе погледнал красивите й сини очи. Тя беше неговата съпруга, която бе обичал повече от живота си. И още я обичаше, но му беше трудно да си напомня, че за нея е само един непознат.

Сега, когато я чуваше да се движи горе, да влиза в банята, да пуска душа, той се разкъсваше от желание. Представяше си я как изглежда, познаваше голотата й, нежната й кожа.

Имаше нужда да пийне нещо. Освен виното на вечеря, не си бе позволявал друго, откакто тя беше тук. Не, нямаше да пие. Сега отговаряше за нейната безопасност.

След малко всичко утихна. Чуваше се само тътенът на приближаваща буря.

Той се зачуди дали Лиза е заспала, или лежеше будна като него.

Винаги се беше страхувала от бурите.

Денят беше прекрасен, мислеше си Лиза, докато седеше пред тоалетката и разресваше косата си, все още влажна от банята. Най-естественото нещо на света би било той да я последва в спалнята й, за да продължат онова, което започнаха долу. Но той се отдръпна, защото реши, че такова е нейното желание. Изчакваше тя да направи първата стъпка. Въпреки близостта им, тя все още се чувстваше несигурна.

Подтиквана от непреодолим импулс, Лиза излезе на балкона. Вятърът разроши косата й. Облаците бяха надвиснали и скриваха луната и звездите. Небето бе почерняло, само в далечината проблясваха светкавици.

Ще има буря, помисли Лиза и потръпна. Обзе я предчувствие за опасност. Тя бързо се прибра вътре и затвори вратата.

Мушна се под завивките, затвори очи и повика съня. Но той не идваше. В съзнанието й изплува образът на Джаръд и мисълта колко много означаваше той за нея. Как е могла да го напусне заради друг мъж? Изглеждаше й невъзможно. Джаръд бе въплъщение на мъжа, за когото всяка жена би мечтала. Толкова лесно беше да го обича.

Но тя не искаше да се влюбва.

Не можеше.

И все пак беше влюбена.

Седма глава

Сънища тревожеха съня на Лиза с разкривени сенки без имена и лица. Силни и гневни гласове крещяха в главата й: „Спрете я! Боже Господи, ако е чула…“

Лиза се въртеше и стенеше. Мощна гръмотевица я разбуди и в гърлото й се надигна писък. Тя се разтрепери от страх. Миналото сякаш се връщаше.

Лиза седна в леглото и се огледа. Беше тъмно. Но все пак тя се намираше в къщата на Джаръд, а това означаваше безопасност, поне засега.

Замръзваше. Едното крило на балконската врата бе отворено от вятъра.

Лиза с нежелание стана от леглото и изтича боса да затвори. За миг остана трепереща там, загледана в бурята навън.

Дърветата отвън се клатеха и хвърляха зловещи сенки по тавана. Проблесна светкавица, придружена от мощен гръм. Лиза изпищя и се скри под завивките.

Сънищата я бяха разтревожили, но ужасяващите образи бяха избледнели. Новият страх бе причинен от бурята и вятъра, а Лиза не можеше да си го обясни.

И в Кий Уест имаше бури, но не такива. Тук изглежда нищо не можеше да устои на природната стихия.

Гърлото й се сви от страх. Задушаваше се. Отчаяно се мъчеше да поеме въздух, притиснала с длани ушите си, за да не чува воя на вятъра.

Ужасът не бе нещо ново за нея — живяла бе с него през цялата последна година. Но за пръв път имаше при кого да изтича. Поколеба се само за миг, преди да отметне завивките. Тихо пристъпи в мрака и се спусна надолу по стълбите.

Светкавица очерта силуета на Джаръд върху канапето пред камината. Той лежеше по гръб, подпрял главата си с ръка. Гол до кръста, надолу завит с някакъв чаршаф.

Лиза се наведе над него, загледана по отблясъците върху лицето му. Той отвори очи и се вдигна на лакът.

— Лиза? Какво има?

— Страх ме е от бурята — прошепна тя, развълнувана от погледа, опарил кожата й.

Той бавно се отмести и я остави да легне на мястото, което бе затоплил. Светкавица освети голото му тяло, надвесено над нея, широките рамене и силните мускули.

Дъхът й спря. Той се изтегна до нея, подпря се на лакът и я загледа.

Усети нервността й и нейния ужас. Помъчи се да остави разстояние помежду им, докато тя се успокои, но на тясното канапе това беше дяволски трудно.

— Винаги си се страхувала от бурите — тихо каза той. — Някога торнадо връхлетяло къщата на родителите ти и я разрушило. Часове наред си била затрупана в отломките. Никога не си успяла да превъзмогнеш ужаса.

Той пое дълбоко дъх и долови познатото ухание на кожата й. Последният път, когато бяха толкова близо…

Тя видя пламъка в очите му и напрежението помежду им стана съвсем осезаемо.

Дълго стояха така, после той предпазливо се размърда. Леко докосна ръката й.

— Знаеш ли — дрезгаво пошепна той, — докъде ще ни доведе това?

Тонът му я развълнува повече от близостта на тялото му. Тя отново се задъха, но този път не от страх.

Беше грешка, че дойде при Джаръд, защото сега не искаше да си тръгне. Никога нямаше да поиска. А не можеше да си позволи отново да му причини болка. Близостта, към която се стремяха, щеше да ги направи уязвими. Тя не трябваше да забравя, нито пък той. Едно бе да рискуваш своите чувства, а друго — живота си.

— Ще се кача горе — прошепна тя.

— Остани. — В тихата му заповед прозвуча обещание, което хвърли Лиза в паника. Тя опита да се измъкне, но Джаръд силно я стисна.

— Наистина ли искаш да избягаш? — нежно попита той.

Тя притвори за миг очи, а в душата й се бореха страх и нужда, отчаяние и копнеж. Заради двама им не трябваше да се оставя на чувството. Но когато отвори очи и срещна настойчивия му поглед, тя прошепна:

— Не.

С тих стон Джаръд я притисна и зарови лице в косата й. Лиза затвори очи. Беше прекрасно. Решението беше нейно, независимо правилно или погрешно. Никой от двамата нямаше да е същият след тази нощ. Тя се молеше да имат сили да понесат последствията.

Докосна бузата му. Джаръд се извърна и притисна устни в дланта й.

Лиза нежно му се усмихна.

— Ще се разплача, ако ме гледаш така. Не искам да те наранявам, Джаръд, но толкова малко мога да ти дам.

— Нищо не искам — тихо отвърна той. — Оставил съм миналото зад гърба си и не съжалявам за нищо, даже за болката. — Погледът му беше като милувка. — И отново бих преживял всичко, за да стигна до този миг с теб.

Устните им се сляха и целувката изтри всяка следа от съпротива. Мъжът вложи в нея цялата си надежда и копнеж, цялата нужда и желание, които дълго бе сдържал. И двамата простенаха.

Джаръд осъзна, че едва се владее. Не бързай, каза си той, а сърцето му щеше да изхвръкне от гърдите.

Борейки се с нуждата, която заплашваше да го погълне, той се отпусна назад, усмихна й се, искаше тя да му повярва. Нежно целуна челото, бузата, шията й, а ръцете му леко смъкнаха презрамките по раменете й.

— Колко си красива — дрезгаво прошепна той, когато и последната бариера помежду им бе премахната. Очите й бяха потъмнели от страст и все пак в тях се таеше и страх.

— Не се плаши от мен, Лиза. Никога няма да ти причиня болка. Искам да ми вярваш.

— Не се страхувам от теб, а от себе си, от онова, което чувствам.

— И какво е то?

Тя пое дълбоко дъх.

— Искам това да продължи вечно.

— Така ще бъде — усмихна се той.

После устните му продължиха пътешествието си по голото й тяло. Всяка нейна фибра се разбуждаше от целувките и ласките му. Тя зарови пръсти в косата му, зашепнала без дъх неговото име.

Как е могла да забрави това? Миг след миг усещането я поглъщаше, а страхът и безкрайните тревоги от досегашния й живот оставаха някъде далеч. Джаръд бавно я освобождаваше от опасенията и задръжките.

— Толкова отдавна копнеех за това — шепнеше той. Не спираше да я прегръща и целува. — Не знам как съм издържал без теб.

Тя отвръщаше на целувките му, а ръцете й се плъзгаха по пламналото му тяло.

— Джаръд…

Тя изрече само името му, но то прозвуча като страстна покана, без следа от несигурност. Той я погледна в очите. Лиза му предлагаше не само тялото си, но и тайните на своята душа. Даваше му доверието си, осъзна той. Винаги я беше обичал, преди цял един живот, но никога толкова силно, така всепоглъщащо, както в този миг.

И двамата загубиха контрол, а чувствата им ги водеха до върха, отново и отново. Обзе ги лудост, тя чуваше как той шепне името й, страстта ги поглъщаше. След миг Лиза полетя във вихъра на екстаза.

По-късно лежаха заедно, все още слети в едно, сърцата им лудо биеха, а дъхът им беше накъсан.

Накрая Джаръд се овладя, дръпна я върху себе си и се взря в очите й, като се молеше там да не види разкаяние. Нямаше да понесе, ако тя съжаляваше. Би могла да го обвини, че се е възползвал от уязвимостта й. И щеше да бъде права, мрачно помисли той. Но тя му се усмихваше, очите й нежно блестяха. Прокара пръсти по челото му и приглади косата му назад. Той хвана ръката й и целуна пръстите й един по един.

— Беше прекрасно — каза тя. — Невероятно. Не съм и сънувала, че любовта може да бъде… Винаги ли е така?

— За нас — да. — Той я целуна по челото. — Макар въздържанието през последната година да е засилило копнежа.

— Знам какво имаш предвид. И аз бях сама. Не мога да си представя да е имало някой друг, освен теб…

Очите му й казаха онова, което не можеше да се изрече с думи.

Тя полежа мълчаливо с глава върху рамото му. После неочаквано попита:

— Какво те е накарало да станеш преподавател в колеж?

Джаръд се разсмя и се протегна.

— Винаги задаваш най-странните въпроси в такъв интимен момент.

Тя се усмихна.

— Така ли? Просто не мога да си те представя в класната стая. В някоя заседателна или съдебна зала — да, но не и в училище.

Той разсеяно я погали.

— Не знам. Сигурно съм искал да избягам от това, което бяха родителите ми и което се надяваха да стана и аз. Когато навърших осемнайсет, отдавна бях видял и разбрал много повече. Родителите ми не се интересуваха дори от пререканията ми със закона. Бях богат и играех добре ролята си, докато накрая осъзнах, че те очакваха точно това. Тогава се опълчих и скоро разбрах, че представата на баща ми за успеха не съвпада с моята. Исках да постигна нещо повече от притеснението дали колата ми е по-скъпа и по-бърза от тази на някой познат и от желанието да имам все по-млада и хубава любовница.

Тя прокара длан по гърдите му.

— Е, успял си. Какво преподаваш? Стратегически науки? Работа в Държавния департамент? Звучи впечатляващо.

— Може би. Но през последната година научих и друго. Че нищо няма значение без теб.

— А какво се случи между нас, Джаръд? — не се въздържа да попита тя.

Джаръд сви рамене.

— Ти беше твърде млада, когато се оженихме, а и не се познавахме достатъчно. Аз имах цели за преследване и бях обсебен от собствената си значимост. Винаги съм крил притеснението да не бъда като родителите си.

— Не си ли ми обяснявал всичко това? Не сме ли говорили?

— Не много — призна той. — По-късно успях да анализирам и разбера себе си. Наложи ми се, след като ти ме напусна. Не се харесах особено. Твърде късно осъзнах, че ти си единственото нещо в живота ми, което ме кара да бъда чист.

— Поемаш цялата вина върху себе си, но и аз съм била егоистка. Работата ти е била много важна. Би трябвало да го разбера. Това не ми прилича на достатъчна причина да те напусна, или да те предам. Струва ми се, че не харесвам човека, който съм била.

Той нежно докосна устните й.

— Сега това няма значение. Важното е, че отново сме заедно.

Но това едва ли ще продължи, тъжно помисли тя. Очите й се напълниха със сълзи.

— Каквото и да се случи занапред, винаги ще бъда щастлива заради този миг с теб.

Той разбра какво иска да каже тя, но не му се искаше да го чува. Трябваше да вярва, че това не е край, а начало. И тя трябваше да се убеди в това.

— Говориш така, сякаш се сбогуваш с мен — безизразно изрече той.

— Рано или късно, ще се наложи — призна тя.

Той въздъхна и целуна ръката й.

— Единственото, за което можем да сме сигурни, е сега, този миг. И това е достатъчно. Хайде да не го пропиляваме.

Търпение, посъветва се той, докато изтриваше сълзите й.

Дълго лежаха мълчаливо. После Лиза чу равномерното му дишане. Стана, навлече ризата му, захвърлена до канапето, и тихо пристъпи до прозореца.

Дъждът бе спрял, а небето се беше прояснило, даже имаше звезди. Лек ветрец люлееше дърветата. Тя открехна вратата и в стаята нахлу свеж въздух.

Джаръд приближи отзад и обви ръце около кръста й. Тя се облегна на него.

— Обичам те — прошепна той.

Лиза се натъжи. Знаеше какво следва да отвърне тя и какво иска да чуе той. Но не би могла да му даде обещание за утре, какво остава завинаги.

— Джаръд, не знам какво чувствам. Толкова много неща се случиха. Когато съм с теб, сякаш отново съм аз и отново съм у дома. Никога не съм усещала друг човек толкова близък. Това дали е любов?

— Всичко ще бъде наред, повярвай ми — тихо отвърна той и я помилва.

Тя го целуна пламенно. Мъжът я привлече в прегръдките си. Бе развълнуван, че и тя го желае. Толкова безсънни нощи бе мислил за нея, за нейната любов. След тези месеци на мечти му беше трудно да повярва, че тя наистина е при него, че я държи в обятията си, че любовта им е по-силна от всякога.

Лиза обсипа с целувки шията и гърдите му. Усети как мускулите му се стегнаха и той пое дъх. Ръцете й смело се плъзнаха надолу.

— Подлудяваш ме. — Той я положи на възглавниците и впи очи в нея.

— Какво ще правиш сега? — прошепна тя.

— Ей сега ще разбереш. — Устните му се впиха в нейните.

В отговор Лиза въздъхна и телата им се преплетоха в гореща прегръдка.

Осма глава

Събуди ги слънцето и силно хлопане по вратата. Лиза и Джаръд се размърдаха, а после в миг се изправиха, притеснени от неочаквания шум.

Лиза уплашено придърпа чаршафа върху тялото си.

— Нали никой не знае, че си тук?

Джаръд припряно нахлузваше джинсите си.

— Никой, освен госпожа Хъдсън. Може би е тя.

Лиза спусна крака от канапето и се пресегна към ризата.

— Сега какво ще правиш? — прошепна тя, докато я навличаше.

— Ще проверя кой е.

Той се наведе над масата и натисна някакво копче отдолу. Изведнъж се отвори тайно чекмедже и Джаръд измъкна нещо, което накара Лиза да притисне устата си с длан — пистолет.

— Джаръд?

Той й направи знак да мълчи и безшумно тръгна към вратата. Повдигна щорите. Отвън имаше полицейска кола. Човек в униформа изчакваше до нея.

Джаръд отвори вратата, като внимаваше да не показва оръжието.

— Шериф Уинстън от Колиървил. Имам съобщение за Джаръд Чандлър.

— Аз съм Джаръд Чандлър. Какво съобщение?

— Рано тази сутрин имахме посещение от федералната полиция. От няколко часа висш офицер се опитвал да се свърже с вас, но телефоните били прекъснати заради снощната буря. Казаха ми да ви предам това.

И той му показа бял плик, но преди да го подаде на Джаръд, каза:

— Трябва да ми представите документ за самоличност, господине.

— Един момент. — Джаръд погледна през рамо. Портфейлът му лежеше на масата на няколко крачки от вратата. Или трябваше да затвори под носа на полицая, или да му обърне гръб.

В същия миг Лиза проследи погледа му и видя портфейла. Подаде му го, като внимаваше да не бъде забелязана. Джаръд извади шофьорската си книжка.

Доволен, полицаят му я върна заедно с плика и пожела:

— Приятен ден.

— Благодаря — измънка Джаръд. Затвори и заключи вратата, после бързо отиде до прозореца и видя как полицаят се качи в колата и потегли.

Лиза го наблюдаваше уплашено. Стомахът й се беше свил от ужас.

— Какво е това? — дрезгаво попита тя.

Джаръд остави пистолета и припряно разкъса плика.

— По дяволите! — каза той, когато извади друг, по-малък плик.

Обърна се към Лиза и й го подаде.

— За теб е.

Тя застина от ужас, когато видя, какво е напечатано отгоре

Лиза Матюс — поверително.

С треперещи ръце тя го отвори, а отвътре изпадна съвсем малко листче, на което пишеше:

Спешно. Обади се веднага. Джентри.

Лиза въздъхна и вдигна длан към устата си. Листчето се изплъзна от пръстите й и литна към пода.

Преди да се наведе и да го вземе, Джаръд хвърли поглед към пребледнялото й лице.

— Как, по дяволите, е разбрал къде да те намери? — Той смачка хартията и я хвърли в камината.

— Господи, той знае, че сме тук. Какво ще правим сега, Джаръд?

— Ще се махнем.

— И къде ще отидем?

— Не знам. Ще тръгнем с колата, ще намерим някакъв мотел и ще опитаме да разберем какво става.

— А следващия път? Когато пак ни открие? Пак ли ще бягаме?

— Нищо друго не ни остава.

— И докога? — тихо попита тя.

— Докато се налага — нетърпеливо избухна той. — Виж какво, все още нищо не разбирам. Но знам, че не можем да останем тук и да чакаме Джентри.

— А може би трябва.

Джаръд подозрително присви очи.

— Какво искаш да кажеш? Боже мой, Лиза, не е възможно да вярваш на този човек, щом веднъж те е излъгал.

Лиза се извърна.

— Вече не знам какво да мисля. Той наистина ме излъга, Джаръд, но ако е искал да ми стори нещо лошо, спокойно би могъл да го направи през изминалата година. А писмото? Можеше и да не ни предупреждава, че знае, къде сме. Щеше да нахлуе тук, а не да ни дава възможност да го потърсим.

Джаръд се ядоса.

— Знаеш какво ще ти каже той, нали? Ще настоява да си тръгнеш, но аз няма да позволя, дявол да го вземе!

— Но така поставям и теб в опасност — отчаяно каза тя.

— Пет пари не давам за това — избухна Джаръд. — Няма да те пусна, Лиза. Не и без съпротива. Ако трябва, ще сменим и самоличността си.

Тя изненадано го погледна, а в очите й проблесна слаба надежда.

— Ще направиш това? Ще се откажеш от всичко?

Той сви рамене.

— Не е чак такава жертва. Животът ми няма смисъл без теб.

Лиза се почувства неизказано щастлива. Той я обичаше. Наистина я обичаше. Но Лиза знаеше, че не може да приеме предложението му.

— О, Джаръд, не мога да позволя това. Вината ще ме разкъсва, а и непрекъснато ще бъдем в опасност заради мен. Дори сега не трябва да съм тук, при теб. Не искам да ти се случи нещо лошо.

Джаръд я изгледа недоверчиво.

— Мислиш ли, че ако те загубя, няма да съм по-зле? Това нищо ли не означава за теб?

— Напротив — безпомощно отвърна тя. — Дори нямаш представа колко голямо значение има това за мен. Но нима смяташ, че бих могла да продължа да живея, ако ти се случи нещо заради мен и бъркотията, в която те въвлякох?

Погледът му се смекчи.

— Нищо няма да ни се случи. Повярвай ми.

Беше казал, че миналото е зад гърба му, нейното минало. Но тя все още виждаше болката в очите му.

— Джаръд, не допускаш ли, че ФБР може да е съчинило тази история с бягството ми от теб само като прикритие? Не мисля, че…

— Но бележката, която намерих, бе написана от теб — прекъсна я той.

— Почеркът може да се фалшифицира.

Той извърна очи и безизразно започна да й излага фактите:

— Наех детективи. Те откриха колата ти, изоставена пред някакъв мотел в покрайнините на Вашингтон. Направиха проверка. Получиха описание на мъж, който бил засичан там с теб, и то неведнъж.

Лиза затвори очи. О, Боже, значи беше вярно. Наистина е била с някой друг.

— Ти си се обадила на Елън и си й казала, че заминаваш. Трябвало да се срещнете същата вечер, но тя била заета с някакъв сеанс.

— Какъв сеанс?

— Тя е психолог в клиника. Един от пациентите й бил зле и тя останала да разговаря с него. Когато пристигнала, теб вече те нямало.

Заболя я главата.

— Какво се е случило, Джаръд? Какво съм видяла? И защо Джентри ми каза, че си мъртъв? Непрекъснато се питам, но нищо не разбирам. Мислиш ли…

— Мисля, че ни трябват някои отговори — прекъсна я Джаръд. — Положението не ми харесва. Джентри държи всичките карти. Обличай се, Лиза. Днес ще имаме много работа.

След половин час вече бяха в малкото градче Колиървил. Намериха автомат до единствената бензиностанция. Джаръд стоеше до Лиза, докато тя набираше номера на Джентри. След секунди той отвърна на позвъняването.

— Лиза е.

Тя чу шумната му въздишка на облекчение.

— Благодаря на Бога. Добре ли си?

— Да. Как ме откри? — Тя се постара гласът й да прозвучи безизразно, а в гърдите й се надигна гняв.

— След като ми се обади и така рязко прекъсна, поръчах на оперативния работник да започне веднага разследвания в Кий Уест. Откриха, че малко по-рано самолетът на Чандлър е отлетял за Дълес. Както и описание на мъж като Чандлър, който разпитвал наоколо за местна художничка. Не ни отне много време да открием къщата. Не е регистрирана на името на Чандлър, а принадлежи на баба му по майчина линия, както изглежда.

— Какво искаш да кажеш с този оперативен работник в Кий Уест? Че някой през цялото време ме е наблюдавал?

— Не е точно така — настръхна Джентри. — Беше на разположение в случай на опасност, а сега определено си в такова положение.

Лиза мигновено отрече, а очите й се плъзнаха по каменното лице на Джаръд:

— Той няма да ми стори нищо лошо, Джентри.

Мъжът нетърпеливо въздъхна от другата страна.

— Може би. Но сигурна ли си, че ти няма да му навлечеш беля?

— Какво искаш да кажеш? — Обзе я паника.

— Че излагаш живота му на опасност, щом си с него.

— Мислиш, че не знам ли? — изкрещя тя, неспособна да се владее повече. — Но откъде да съм сигурна, че неприятностите не произтичат от теб? Как мога да ти вярвам? Защо ме излъга за него, Джентри? И за какво още си ме заблудил?

Гласът на Джентри прозвуча спокойно, но професионално:

— Направих го заради твоята безопасност. Не можехме да бъдем сигурни дали и Чандлър не е замесен.

— Не е.

— Сега го знаем.

— Защо тогава не си ми казал? — презрително и студено попита тя. — Защо ме остави да вярвам, че съм съвсем сама на този свят?

Тя си представи как Джентри потърква брадата си, докато обмисля как да отговори.

— Това щеше ли да промени нещата? Не можеше да отидеш при него…

— Но той можеше да дойде при мен! — горчиво го прекъсна тя.

— Джаръд Чандлър е важен човек, Лиза. През последните няколко години участва в тайни преговори в Централна Америка. Получавал е задачи направо от Белия дом. Разбираш ли какво означава всичко това? Отговорни сме и за неговата сигурност, както и за твоята.

Обзе я тревога.

— Лъжеш…

— Питай го. Задай му въпроси и за брака ви, докато си приказвате. Излъгах те за Чандлър, защото исках да успееш да започнеш живота си отначало. Бракът ви беше приключил, Лиза. Не ми трябваше много време, за да го разбера.

До този момент Лиза не познаваше омразата. Но студеният начин, по който се ровеха в живота й и решаваха съдбата й, я изпълни със сляпа ненавист.

— Какво ти дава правото да се бъркаш в живота ми? На Господ ли се правиш?

Отново мълчание от другата страна. Когато Джентри заговори, тонът му бе овладян и спокоен.

— Разбирам, че си разстроена, но когато си в състояние да помислиш, ще разбереш, че съм прав.

— А защо си даде труд да изпратиш това писмо? Защо не дойде направо да ме измъкнеш?

— Защото ти не си престъпник. Не мога да те насилвам. Опитвам се само да те защитя. Пък и ако се бях появил, едва ли щях да имам възможност да разговарям с теб, като се има предвид, че Чандлър притежава регистриран пистолет. Не исках да утежнявам положението. Знам, че ще постъпиш правилно, Лиза. Заради него.

На Джаръд не му се хареса начинът, по който протичаше разговорът. Както и пораженческият вид на Лиза. Време беше да се намеси, реши той.

— Дай ми слушалката — каза той и пристъпи напред.

Изненадана, Лиза безмълвно му я подаде.

— Джаръд Чандлър е на телефона. Искам да се видим, Джентри. Очи в очи.

Сигурно и агентът бе изненадан, защото дълго мълча, преди да отговори:

— Къде?

— Във Вашингтон. Тръгваме веднага. Ще ти се обадя, когато пристигнем.

— За Бога, не можете да водите Лиза във Вашингтон. Би трябвало да знаете…

— С мен тя е извън опасност. Ще ти се обадим.

Пътуваха напрегнати и мълчаливи. Отначало Джаръд мислеше, че Лиза е разстроена от разговора с Джентри, но после започна да се чуди дали няма и нещо друго.

— Да не би да се сърдиш, че взех телефона и разговарях с Джентри? — попита той и я погледна, но тя остана извърната към прозореца.

— Не.

— Страх ли те е да се върнеш във Вашингтон? Обещавам, че всичко ще бъде наред. Имам план…

Тя го погледна.

— Имаш план? Първо Джентри, сега ти… Като че аз сама никога не мога да взема решение.

Джаръд зяпна от изненада.

— Не е вярно, Лиза. Само искам да ти помогна…

— Да, както и Джентри. На кого обаче да вярвам? — попита тя.

— Никога не съм те лъгал.

— Само дето не ми казваш всичко, нали? — обвини го тя. — Не знам кой всъщност е Джаръд Чандлър, който работи по правителствени поръчки.

— Какво общо има това? Не променя нищо. Вече ти казах всичко, което беше от значение.

— Уморена съм от хора, които непрекъснато крият нещо от мен и решават какво трябва и не трябва да знам. Време е да започна сама да направлявам съдбата си, Джаръд. Не искам да ме разиграват като кукла на конци.

— Добре тогава. Има нещо, което искам да направиш. Смятам, че ще помогне.

— Какво? — подозрително попита тя.

— Искам да се съгласиш да те хипнотизират.

Очите й се разшириха от изненада.

— Но вече няколко пъти са ме хипнотизирали. И това не помогна. Нищо не си спомних.

— Искам сеансът да бъде проведен от някой, който те познава и ти е близък, за да му имаш доверие. Мога да се обадя на Елън и да го уредим за утре, преди срещата с Джентри.

По гърба й полазиха тръпки на ужас. Тя бавно отвърна:

— Не знам, Джаръд. Страх ме е, че още някой би могъл да узнае за състоянието ми.

— Разбирам те, но на Елън можеш да се довериш. Двамата с Калвин са те отгледали след смъртта на родителите ти. Ти си била дъщерята, която никога не са имали. Четиримата бяхме много близки някога. Елън няма да ти навреди, Лиза. Сигурен съм, че е единственият човек, който може да ни помогне.

Лиза нервно прехапа устни и се загледа през прозореца.

— Какво има? — тихо попита Джаръд. — Какво те тревожи?

Тя се извърна към него.

— И ако си спомня? — уплашено прошепна тя. — Това няма ли да промени нещата?

Той разбра за какво говори Лиза. Другият. Джаръд почти успяваше понякога да го забрави. Явно Лиза не можеше. А ако отново го изостави, когато си спомни?

— Ще признаеш ли, че и за теб има значение? — тихо попита Лиза.

Прочете отговора в очите му. Спряха пред къщата. Лиза отчаяно въздъхна и забърза по стълбите. Вратата беше заключена, разбира се. Тя безсилно се облегна на рамката.

Джаръд се втурна след нея. Хвана я за ръцете.

— Не бягай от мен, Лиза. Заедно ще се справим с всичко. Другото няма значение.

— Остави ме — хладно каза тя. — Прочетох всичко в очите ти. За Бога, не ме лъжи, недей да лъжеш и себе си.

— Не ме отблъсквай — помоли се той. — Особено след онази нощ.

— Беше грешка. Не трябваше да се случва.

Той невярващо я изгледа:

— Как можеш да говориш така?

— Остави ме да си отида, Джаръд. По-добре ще бъде.

— За теб ли? — горчиво попита той. — По-лесно е да избягаш, отколкото да се изправиш срещу истината, нали, Лиза? Винаги си постъпвала така. Този път обаче няма да те оставя да избягаш.

Тя пое дълбоко дъх и бързо изрече:

— Как можеш да искаш някого, който не те иска?

Сигурно нямаше да изглежда така объркан, ако го беше ударила. Стоеше и я гледаше. Лиза не посмя да вдигне очи към него. Съзнаваше колко го бяха наранили думите й и не можеше да понесе болката му. Завъртя се и хукна нагоре към спалнята.

Какво беше направила? Но и какво друго би могла да стори? Животът й се беше превърнал в кошмар, а сега и Джаръд бе попаднал в него. Няма значение, че по собствено желание. Джентри й каза, че Джаръд е важен човек и тя чак сега осъзна напълно риска, който поемаше той, оставайки до нея. Вероятно щеше да е по-добре, ако можеше първо да се освободи от всичко, а после да се върне при него. Така вината нямаше да я тормози. Но залогът в миналото й бе твърде висок, твърде нечестен. Всичко беше срещу тях двамата.

Тя затвори очи от болка. Понякога беше по-добре да оставиш този, когото обичаш. Но как болеше! О, колко болеше! Побъркваше я даже мисълта, че може никога да не види Джаръд отново.

— Не си искала да кажеш това, нали? — тихо изрече той, застанал на вратата.

Тя се разплака, а той бързо прекоси стаята и я прегърна. Лиза нямаше нито сили, нито желание да се отдръпне.

Тя зарови лице в рамото му.

— Кажи, че няма да ме напуснеш — дрезгаво настоя Джаръд. — Кажи го, по дяволите.

С отчаян стон тя обхвана лицето му и долепи устни до неговите. Притисна се в него. Той не искаше точно този отговор, но може би нищо друго нямаше смисъл. Това бе единственият й начин да му отвърне. И тя го прегърна още по-силно…

Тялото й се изви към неговото, дрехите им една по една се свлякоха на пода, горещите й длани се плъзгаха по твърдите мускули, по раменете, пръстите й се заровиха в косата му и го привлякоха по-близо. Устните им се сляха в бездиханна целувка. Усещането, страстта, чувството, желанието — само тези неща имаха значение. И двамата се вкопчиха в мига, не можеха да се владеят повече, а не го и искаха. Копнееха само да си дават, да вземат и отново да отдадат всичко един на друг.

Ритъмът изтри всичко от съзнанието й. Нямаше време да мисли за утре. Днес. С всичка сила тя се притисна към Джаръд.

По-късно лежаха един до друг, изтощени, със затворени очи. Джаръд изглеждаше спокоен и щастлив.

Лиза се надигна на лакът и го загледа. Джаръд отвори очи и двамата се усмихнаха.

— Как искам този миг да продължи вечно — каза тя.

— Не можем да спрем времето, Лиза.

— Знам, но няма ли да бъде прекрасно?

Тя отпусна глава на гърдите му и той я прегърна, но нещо се беше загубило. Действителността отново нахлу в близостта и спокойствието им. На Лиза й се прищя да забрави утрешния ден и да се отдаде единствено на този миг. Но не можеше.

Джаръд повдигна брадичката й.

— Какво решаваш, Лиза?

Тя затвори очи. Страшно бе да погледне в миналото. Но мисълта да изгуби Джаръд и да се върне в самотата и празнотата на живота без него бе непоносима.

Тя пое дълбоко дъх и уверено каза:

— Изморих се да бягам, Джаръд. Обади се на Елън.

Девета глава

Беше тъмно, когато Джаръд и Лиза прекосиха Кий Бридж и влязоха в Джорджтаун. По тесните улички имаше голямо движение, особено по Уисконсин Авеню, където ресторантчетата в европейски стил, кафенетата и барчетата привличаха тълпи от студенти от другата страна на реката във Вирджиния.

Цяло чудо беше, че Джаръд намери място за паркиране близо до телефонна будка.

— Ще звънна на Елън, за да сме сигурни, че си е вкъщи. Когато й се обадих от Колиървил, обеща да отложи един групов сеанс тази вечер. Какво има?

Лиза притисна челото си с ръка и разсеяно потърка белега.

— Не знам — колебливо каза тя. — Това, което говориш, сякаш разбужда нещо у мен… някакво чувство. — Тя уморено сви рамене. — Вероятно ми напомня онези сеанси, на които се подлагах в болницата.

Джаръд я погледна. Нежните черти излъчваха напрежение. И на двамата нямаше да им бъде лесно. Кой знае какви истини щяха да се отключат от съзнанието на Лиза през следващите няколко часа.

Той отвори вратата на колата.

— Когато говорих с нея, не й казах за теб. Обясних й само, че е спешно и че не трябва да споменава пред никого. Струва ми се, сега трябва да я предупредя, че си с мен. Искам да я подготвя.

Той се забави няколко минути при телефона, после седна обратно в колата и запали.

— Чака ни. Калвин има събрание тази вечер и няма да се прибере скоро. — Хвана ръката й и я стисна. — Опитай да се отпуснеш, скъпа. Повярвай ми, можем да разчитаме на Елън. Нямаше да те водя при нея, ако имах някакви съмнения.

Лиза се усмихна.

— Знам. Вярвам, защото съм сигурна в теб. Само дето…

— Разбирам — тихо каза той.

Скоро Джаръд влезе в една алея, която водеше до красива къща с бели колони. Спря, изключи фаровете и се обърна към Лиза:

— Готова ли си?

Тя пое дълбоко дъх.

— Готова съм.

Пресякоха малкото дворче към задната част на къщата, където светлината от улицата не можеше да проникне през гъстите корони на дърветата. Всичко бе потънало в мрак, но вратата се отвори веднага след тихото потропване на Джаръд.

— Седя в тъмното и ви чакам — чу се слаб женски глас, изпълнен с вълнение. — Влизайте.

Джаръд пропусна Лиза да мине първа. На остъклената веранда имаше плетени мебели, отрупани с шарени възглавници. Една врата водеше навътре, където луната надничаше през прозорците.

— Благодаря ти, Елън — започна Джаръд, но жената го прекъсна:

— Тук не е място за срещи, Джаръд. Влезте. Изгасила съм външното осветление, както ме помоли. Не мога и лицето й да видя още.

Тя ги преведе през разни коридорчета и стаи, после светна някаква лампа. Чак тогава Лиза успя да види братовчедка си.

Елън Мейсън изглеждаше точно като на снимката, която бе видяла в къщата на Джаръд — висока, с безупречна прическа и стройна фигура, на която би завидяло и двайсетгодишно момиче. Моряшкият костюм, в който бе облечена, дори по това време на вечерта нямаше никакви гънки. Тя въплъщаваше хладна елегантност, но усмивката й излъчваше само топлина и обич.

— Санди! О, Боже, наистина си ти! Не мога да повярвам! Когато Джаръд се обади… — Елън силно я прегърна, а Лиза несъзнателно се стегна. Очите на Елън помръкнаха. — Съжалявам. Джаръд всичко ми обясни.

— Всичко е наред — увери я Лиза. — И аз съжалявам. Изненадата за теб е голяма.

Елън махна с ръка и се отправи към бюрото си.

— За мен е важно, че си добре и отново си у дома. Поболяхме се от тревоги, когато замина. Обвинявах се, задето не съм била, където трябва, когато си имала нужда от мен онази нощ. Знаех, че искаш да говориш с мен, но някакъв сеанс се проточи до късно, а когато се прибрах, теб вече те нямаше. — Тя замълча и се втренчи в Лиза. — Но ти не разбираш за какво говоря, нали?

Лиза извинително поклати глава.

— Знам само това, което ми каза Джаръд. Че е трябвало да се срещнем с теб в нощта, когато съм изчезнала.

— Да — разсеяно се съгласи Елън. — Хайде да седнем. Успя ли да си спомниш нещо?

Лиза нервно се покашля:

— Нищо. Само някакво… чувство. Не мога да го опиша. Нищо повече.

— Огледай тази стая — предложи Елън. — Нищо ли не ти напомня? Нищо ли не чувстваш?

— А трябва ли?

Елън се усмихна.

— Много разговори сме провели с теб в тази стая — и весели, и тъжни. За нас тя беше специално място. Мислех, че ще си спомниш нещо.

— Само някакво чувство — призна Лиза. — Но то изчезна. Както винаги.

— Добре — рязко каза Елън и записа нещо в бележника пред себе си. — Ще ти задам няколко въпроса за предишните сеанси, а после, ако си съгласна, ще те поставя под хипноза. Предупреждавам и двама ви обаче, че може да възникнат проблеми. Ако загубата на паметта ти е чисто психосоматична, значи умишлено блокираш нещо, което е ужасно травмиращо за теб. Ако е така, амнезията ти е силна, защото блокираш всичко останало, за да забравиш това определено нещо. Но започнеш ли да си спомняш, може да бъде много болезнено.

Лиза преглътна буцата в гърлото си.

— Нека опитам.

— Добре. Джаръд, по-добре да чакаш отвън.

— Искам да остана — възрази той.

Това, което му каза Елън, сякаш повтори мислите на Лиза:

— Виж какво, Джаръд, ще говоря направо. За Сан… За Лиза ще бъде ужасно трудно да сподели някои неща, особено в твое присъствие. А и за теб ще е болезнено да ги чуеш. Дори под хипноза, тя ще съзнава, че си тук. Разбираш ли?

Той знаеше, че Елън е права, но не му харесваше идеята Лиза да преживее отново сама своята травма. Коленичи до стола й.

— Лиза? — тихо я повика той.

Погледите им се срещнаха. Тя прочете надеждата и копнежа му. Видя любовта. Той я обичаше и това нямаше да се промени, каквото и да се случеше в следващите минути. За пръв път от дълго време тя не се страхуваше от неизвестното, което се криеше някъде из съзнанието й. Джаръд щеше да я чака. Тя го погали по бузата.

— Всичко ще бъде наред.

Той излезе, затвори вратата и за миг се подпря на стената, мушнал ръце дълбоко в джобовете си. Толкова време бе прекарал в тази къща с Лиза. Сватбата им беше в градината, но и тя нищо не й подсказа, докато минаваха оттам. Обзе го мрачно предчувствие. Толкова дълбоко ли беше погребала миналото? Дали завинаги не бе изгубил жената, която някога бе негова съпруга?

Това донякъде нямаше значение заради новата привързаност, която се беше родила помежду им — по-силна и по-дълбока отпреди. И двамата бяха преживели много през последната година. Бяха научили кое е най-важното в живота. Той искаше да бъде за Лиза онзи съпруг, който не бе успял да бъде на Санди.

Сега, когато погледнеше в миналото, лесно откриваше грешките. Тя беше толкова млада и чувствителна, а той прибързано я въвлече във връзката им, после в брака.

Дълго време бяха благословено щастливи. Но всичко се бе разрушило в годината, когато тя го напусна. Отсъствията му й причиняваха все повече мъка. Тя беше самотна. Рисуването й не вървеше. Отчаяно искаше дете. Подложиха се на прегледи, но лекарите заявиха, че и двамата са напълно здрави. И въпреки това тя обвиняваше себе си.

А той не беше до нея. На първо място гонеше кариерата си. Това, което винаги бе презирал у баща си. Можеше ли сега да я обвинява, че бе потърсила друг мъж?

Мислеше, че е оставил миналото зад гърба си, но, мили Боже, продължаваше да боли. Какво щеше да стане, когато узнаеше истината, когато и двамата я узнаеха? Щеше ли да е в състояние да я приеме, да живее с нея?

Да. Защото в противен случай би загубил Лиза, а болката би била стократно по-голяма. Дано само тя да продължи да го желае, когато си спомни всичко. Миналото нямаше значение, той бе готов да посрещне истината заедно с Лиза.

— Джаръд?

Той се извърна. В дъното на коридора стоеше Калвин Мейсън. Той сложи чантата си на масата и бавно тръгна към Джаръд.

— Какво, по дяволите, става тук? Защо стоиш на тъмно? Къде е Елън?

— В кабинета. Имам изненадваща новина и за теб. Санди е вътре с нея.

Калвин зяпна.

— Санди! Върнала се е? Кога? Как? За Бога, човече, ще ми обясниш ли какво става?

— Историята е дълга, но с две думи — тя има амнезия от година насам. Сега се казва Лиза. И знае само това име.

Калвин учудено поклати глава и прокара пръсти през гъстата си посивяла коса.

— Амнезия ли? Какво се е случило? Къде е била през цялото това време?

— Живееше в Кий Уест, Флорида, под правителствена програма за защита на свидетелите.

— Правителствена? — Мъжът недоумяващо поклати глава. — Това ли е причината за новото име? Трябва да ми разкажеш, но нека отидем в кухнята. Имам нужда да пийна нещо, предполагам и ти.

Джаръд го последва. Калвин извади чаши от шкафа и бутилка уиски.

— Нямам време напоследък — каза той, докато подаваше питието на Джаръд, а той пък за пръв път забеляза умората по лицето на възрастния мъж. Погледът му вече не беше така ясен и проницателен, очите му бяха зачервени. — Трябва да се върна на събранието. Дойдох само да взема едни документи. Хайде, разказвай, Джаръд. Това е невероятно.

— Добре. Но никой не трябва да знае, защото животът на Лиза е в опасност, Калвин.

— Боже мой, никога не бих направил нещо, което да й навреди. Тя ни е като дъщеря.

Джаръд въздъхна.

— Знам. И все пак съм длъжен да те предупредя.

И докато Калвин изпи първата чаша и си наля отново, Джаръд му разказа онова, което знаеше.

— Цяло чудо е, че изобщо си я намерил — каза Калвин. — Бог да те благослови! — Той погледна златния часовник на китката си. — Неприятно ми е да те зарежа така, но трябва да тръгвам. Наистина е спешно.

Джаръд кимна разбиращо.

— Ще мога ли да я видя по-късно? — разтревожено попита Калвин. — Какво ще правите?

— Всичко зависи от сеанса и от това, което ще си спомни тя — отвърна Джаръд. — И аз не знам.

Калвин излезе, а Джаръд отново се върна до вратата. Облегна се на стената със скръстени ръце. Не можеше да забрави последните думи на Калвин: „Цяло чудо е, че си я намерил“. Не му се струваше толкова трудно, като погледнеше назад.

— Джаръд! — долетя през вратата писъкът на Лиза и прекъсна мислите му. О, Боже, какво ли си спомняше? За миг той застина, после рязко отвори и влезе.

Тя беше ужасно пребледняла, крехка и уязвима, а по лицето й се стичаха сълзи. После не си спомняше кой беше по-бърз, но и двамата се озоваха в прегръдките си, а Лиза се разрида на гърдите му. Той затвори очи и я притисна така силно, както никога досега.

— Толкова съжалявам — захълца тя. — О, Джаръд, толкова съжалявам.

— Ш-шт. — Той погали косата й. — Всичко е наред. — Извърна се към Елън: — Какво стана?

Елън продължаваше да седи зад бюрото си, видимо развълнувана. Безпомощно махна с ръка.

— Много труден сеанс.

Тръпки пропълзяха по гърба му.

— Тя спомни ли си?

— Някои неща. — Елън стана и тръгна към вратата. — Мисля, че тя трябва да ти ги каже. Ще ви оставя сами.

Вратата бавно се затвори зад гърба й. Лиза спря да плаче, но още трепереше и се притискаше към него. Ризата му бе мокра от сълзите й. О, Боже, какво се е случило? Какъв спомен я беше изтормозил така?

Лиза усети как Джаръд се дръпна, разбираше нетърпението му да узнае, но още не й се искаше да напусне убежището на прегръдката му.

Всичко се беше върнало така живо, така болезнено. Срещата с Джаръд, влюбването, нещастието и напрежението в брака им, създадено от младостта и тяхната неопитност. Спомни си как загуби бебето, за което Джаръд така и не разбра. После уверенията на лекаря, че има време, че все още е млада.

Затова напусна Джаръд. Никога не е имало друг мъж. Само вината й и чувството за загуба. Мислеше си, че той вече не я желае. Затова беше избягала.

Горчиво се чудеше как е могла да бъде толкова наивна, такава егоистка. Беше подценила неговите чувства. Винаги ги е подценявала. Той я обичаше и искаше да й даде всичко от себе си.

Обзе я нова вина, но вече не само заради детето, което беше изгубила, а и заради времето, прекарано без Джаръд.

Той тихо нашепна в косата й:

— Поплачи си, мила. Изплачи всичко. Аз съм при теб и няма да те оставя.

— О, Джаръд, така съм объркала всичко.

— Всичко ще бъде наред, двамата ще се справим, каквото и да се случи. Ще се грижа за теб.

— Толкова много имам да ти разказвам… — Тя се притисна към него, като отчаяно се бореше с чувствата си.

Джаръд помисли, че трябва да се овладее. Да бъде силен. Беше му трудно в мига на истината. Знаеше, че той е този, който има нужда от Лиза.

— Никога не е имало друг мъж, Джаръд. Не знам кой и защо е пуснал онези слухове. Не е имало друг, освен теб, и не би могло да има.

Думите отекнаха в съзнанието му, трудно му беше да продължи да я слуша.

— Напуснала съм те, защото съм мислела, че отново съм се провалила пред теб. — Той опита да възрази, но тя поклати глава и го накара да млъкне. — Вярно е. Работата отнемаше толкова много от времето ти, ти така често отсъстваше. Бях започнала да мисля, че вината е у мен, че не съм ти достатъчна.

— Но защо не си ми казала? — дрезгаво прошепна той.

Тя тежко преглътна.

— Тогава не се разбирахме особено добре. Помниш ли нощта, когато ти се обадих и казах, че трябва да поговорим. Точно преди катастрофата.

— Да. Нямах търпение да се върна при теб. От месеци не бях те чувал толкова щастлива. Но когато се прибрах, теб вече те нямаше.

Тя отново преглътна.

— Бях бременна, Джаръд. Но изгубих бебето, преди да се върнеш.

Джаръд се вкамени. Какво ли е преживяла, задето не е могла да дойде при него. Той я беше накарал да се чувства така.

— О, Господи, никога не съм допускал, никога.

— Не можех да ти кажа. Нямаше да понеса разочарованието ти, когато разбереш, че никога няма да бъдем семейството, за което бяхме мечтали. Имаше усложнения. Лекарите казаха, че няма да мога да имам деца. — Тя усети реакцията на тялото му, но побърза да продължи, за да издържи до края. — Затова те напуснах, Джаръд. Не можех да ти съобщя това. Знаех как ще кажеш, че няма значение, но не можех. Ти винаги си искал деца заради собственото си нерадостно детство, а аз знаех, че никога няма да ти ги дам.

— Само да бях разбрал как се чувстваш. — Джаръд замълча за миг. — Наистина няма значение, Лиза. Нито тогава, нито сега. Имам нужда от теб. Не разбираш ли?

Тя докосна лицето му и нежно изтри една сълза, която се търкулна по бузата му.

— Сега вече разбирам, скъпи мой. Разбирам.

Устните им се сляха в отчаяна целувка. Лиза знаеше, че животът й се е променил безвъзвратно. Помълчаха, а после Лиза заговори:

— Надявах се краят да бъде щастлив, Джаръд. Но не е, нали? Пък и не си спомних останалото. Още не знам какво съм видяла. Мъчих се да си спомня, но не успях. Съжалявам.

— Недей.

— Какво ще правим сега? — попита тя и се притисна към него, сякаш имаше нужда от силата му. Защо още тогава не беше разбрала, че може да се облегне на него? Колко различен щеше да бъде животът им днес.

Джаръд я прегърна и продължи да гали косата й.

— Не знам — тежко въздъхна той. — Все пак искам да говоря с Джентри. Някой нарочно е пуснал онези слухове за теб. Явно са имали нужда да подкрепят някакви свои доказателства. Но който и да го е направил, явно е искал аз да съм извън играта.

— Мислиш, че е Джентри?

Джаръд сви рамене.

— А кой друг би могъл да бъде?

— Какво искаш да направя аз?

— Само да ми дадеш телефона му. Ще си уредя среща с него. Сам. — Той спря протеста й с поглед. — Не желая да си около него, докато не узная истината.

— Но не вярвам да мислиш, че би могъл да ми стори зло. Не и след днешния ден.

— Може би, но още не му вярвам. Умишлено ни е държал разделени и е накарал моите частни детективи и аз да повярваме, че си избягала с друг мъж. Толкова мъки ни е причинил, че ще трябва да отговаря.

Лиза нервно отметна с ръка косата от челото си, прекоси стаята, облегна се на бюрото и загледа Джаръд. Той приближи до нея, а тя бавно попита:

— А ако той е един от тях? Джаръд, поемаш голям риск, като искаш да се срещнеш насаме с него…

В очите му проблесна ярост.

— Не и аз.

Очите на Лиза се плъзнаха по пистолета, който той извади от джоба си. Обзе я ужас, когато той го сложи на бюрото помежду им. Това само усили чувството за опасността, на която тя самата обричаше Джаръд. Можеше да умре заради нея…

— Искам да останеш тук с Елън — каза той. — Докато се върна да те взема.

— Не мога, Джаръд, не ме карай да остана тук — замоли се тя. — Няма да понеса да ти се случи нещо.

— Ш-шт — Той леко докосна брадичката й. — Така е най-добре. Не мога да се притеснявам и за теб, докато се разправям с Джентри. Ако си тук и ме чакаш, нищо няма да ми се случи. Разбрахме ли се?

Лиза нямаше сили да отвърне.

Елън отвори вратата и тихо попита:

— Как е тя?

— Добре съм — през сълзи успя да продума Лиза.

Джаръд хвана ръцете й.

— Каза ли му?

Лиза кимна.

— Ти имаш ли въпроси, Джаръд?

— Само каква е вероятността да възвърне напълно паметта си.

— Не може да се определи. Изстрадала е много и ужасни шокове — първо бебето, после — решението да те напусне, след това заплахата за живота й заради онова, което е видяла, последвалата катастрофа. Няма да издържи повече. Пък и не се знае какви увреждания е причинила самата катастрофа. Честно казано, не съм сигурна дали ще успее да си спомни останалото. След време, може би… Мога ли да направя още нещо за вас двамата?

— Да — каза Джаръд и тайно прибра пистолета обратно в джоба си. — Трябва да ползвам телефона.

— Разбира се.

— На кого ще се обадиш? — попита Лиза.

— На баща ми — отвърна той, а двете жени премигнаха от изненада.

Елън прегърна Лиза през раменете и я отведе встрани, докато Джаръд набираше номера.

— Сигурна ли си, че си добре?

— Не знам — не скри чувствата си Лиза. Винаги беше искрена с Елън. — Но ако нещо се случи на Джаръд заради мен…

— Нищо няма да му се случи — твърдо заяви Елън. — Той знае какво върши. Трябва да му вярваш.

— Вярвам му — развълнувано каза Лиза. — Наистина му вярвам.

— Всичко е уредено — обади се Джаръд и привлече вниманието им. — След час самолетът ще бъде на летището. Ако не се обадя, Елън, искам да закараш Лиза и да я качиш. Пилотът има инструкции да я отведе извън страната. Баща ми ще подготви всичко.

— Но, Джаръд…

Джаръд прекъсна протеста на Лиза.

— Къде мога да намеря Джентри по това време?

— Вероятно си е вкъщи — каза Лиза, приближи до телефона и набра номера. Разговорът бе кратък. Джаръд обясни на Джентри къде и кога да се срещнат. Лиза замаяно долови последните му думи:

— Ако искаш да видиш Лиза отново, по-добре изпълни всичко, както ти казах.

— Започва се. — Той остави слушалката и се извърна към Лиза. Тя стоеше безмълвно до прозореца. Опита смело да се усмихне и поизправи рамене, но в ясните й сини очи се четеше страх. Джаръд помисли, че никога не я беше обичал повече отколкото в този миг.

— Запомни — каза й той. — След един час се качваш на самолета.

— Джаръд…

— Смелост, скъпа — пошепна той и хвана ръката й. Усмивката му сякаш я погали. — С малко повече късмет и аз ще се кача заедно с теб.

Десета глава

— Е? — каза Елън, когато ревът на мотора на колата на Джаръд заглъхна в далечината. — Искаш ли чай? Спомняш ли си, че всяка вечер пиехме чай в тази стая?

Лиза се усмихна.

— Да. Разпитваше ме за всичко. И дори тук ти казах за Джаръд, макар по онова време да живеех в Ню Йорк. — Споменът я накара да се замечтае. Седна и подви крака на коженото канапе. Странно, че само преди час тази стая й изглеждаше толкова непозната, а сега, накъдето й да се обърнеше, я заливаха спомени.

Елън тихо се засмя.

— Сещам се кога за пръв път доведе Джаръд. Калвин бегло го познаваше и много уважаваше работата му, но трудно го възприе като твой бъдещ съпруг. Даже прояви грубост, доколкото си спомням.

— Но бързо станаха големи приятели.

— И още са, макар да не се виждат често — съгласи се Елън, приближи до Лиза и леко я докосна по рамото. — Тази година си преживяла твърде много. Но отново се намерихте с Джаръд. Всичко ще бъде наред.

— Нямаш представа, колко ми се ще да вярвам, но не виждам как ще стане — отвърна Лиза, обзета от непоносимо усещане за самотност. — Все още съм мишена. Ако Джаръд не измъкне нещо от Джентри, единственият начин да сме заедно ще бъде, ако и той изчезне с мен.

Елън се изненада. После бавно изрече:

— Да, Джаръд ще трябва да се жертва заради теб.

— Но на каква цена? На каква цена, Елън? И докога ще ме обича при тези условия? Докато ме намрази, задето съм го откъснала от всичко, за което толкова много е работил.

— Това никога няма да стане.

Лиза сграбчи ръката на братовчедка си.

— Винаги знаеш какво и кога да кажеш. Благодаря ти — искрено каза тя, а очите й се напълниха със сълзи.

— Нали затова са братовчедките. Ей, ами чаят? Ей сега ще го приготвя.

Къде ли беше Джаръд сега, чудеше се Лиза. Какво щеше да се случи при срещата с Джентри? Ако федералният агент ги предадеше, щеше да се наложи двамата с Джаръд да изчезнат, най-малкото тя трябваше да замине. Можеше ли да продължи да излага живота му на опасност? Тя затвори очи от нахлулата болка. Но как щеше да живее без него?

Острият звън на телефона я стресна. Сърцето й учестено заблъска в гърдите. Елън вдигна слушалката в кухнята. След малко телефонът иззвъня отново. Когато братовчедка й се върна с подноса в ръце, въображението на Лиза трескаво работеше.

— Джаръд ли беше? — тревожно попита тя и застина в очакване на отговора.

Лиза сложи подноса на масичката и припряно отметна един кичур, паднал на лицето й.

— Не. Две бучки захар?

Лиза я хвана за ръката.

— Очевидно един от разговорите не е бил приятен за теб. Ако не и двата. Кажи ми истината, Елън? Какво има?

— Нищо, което да засяга теб или Джаръд.

— Какво значи това?

Елън стисна устни и подаде чашата на Лиза.

— Обадиха се от болницата. Една моя пациентка, малко момиче, опитало да се самоубие нощес. Изгубило много кръв. Има нужда от мен.

— Значи трябва да отидеш.

— Не мога да те оставя. Обещах на Джаръд.

— Не се тревожи за мен — настоя Лиза. — Ще се оправя. Никой не знае, че съм тук. Няма да светвам лампите. Пациентката ти има нужда от теб. Трябва да отидеш.

Елън прехапа устни и се замисли.

— А ако се наложи да тръгнеш за летището?

— Сега не мога да мисля за това.

— Налага се да измислим нещо. Струва ми се, че има начин. Второто обаждане беше от Калвин. Събранието му е свършило по-рано и той е на път за вкъщи. Ако се случи нещо, ще бъде при теб.

— Каза ли му, че съм тук?

— Да. Но той вече знаеше. Отбил се преди това и говорил с Джаръд.

Лиза се ококори от изненада.

— Така ли? Защо Джаръд не спомена нищо?

— Вероятно е забравил. Имаше си други проблеми. Но защо? Притесняваш ли се от срещата с Калвин?

— Разбира се, че не. Ще бъде прекрасно. Хайде, тръгвай.

Елън се съгласи неохотно. На вратата отново се обърна.

— Ако не беше спешно, нямаше да те оставя.

— Знам. Обещавам ти, че ще се справя.

— Ще заключа вратата. Не вдигай телефона, включила съм секретаря, ще чуеш, ако се обади Джаръд. Сега опитай да си починеш и да се успокоиш. — След малко пак се върна и додаде: — О, и още нещо. Изпий си чая, скъпа.

— Добре, мамо — усмихна се Лиза.

Ако преди къщата й изглеждаше тиха, сега й заприлича на гробница. Долавяше само тиктакането на стария часовник, който отмерваше изтичащите секунди. Бавно отпиваше от чая, опъна крака на канапето, но бе невъзможно да се отпусне. Болеше я глава. По-добре да изпие нещо, мрачно помисли тя. Налагаше се да бъде спокойна и с бистър ум.

Тръгна бавно в мрака надолу. Намери аспирин и го разтвори в чаша вода. Луната бледо осветяваше алеята зад къщата. След малко надолу по улицата заглъхна моторът на кола.

Лиза седна срещу прозореца. Колко ли трябваше да чака? Този ден й се стори безкраен. Беше изтощена… Някакъв шум долу я извади от унеса.

Първата й мисъл бе, че Джаръд се връща. Погледна часовника и видя, че са изминали едва трийсет минути. Не можеше да е той.

После чу как тихо се затваря задната врата. Сърцето й спря в гърлото. Стана и се заслуша. Някой леко открехна вратата на кухнята.

Калвин, с облекчение помисли Лиза. Понечи да му извика, но някакво предчувствие я възпря. Нещо й напомни, че все още не е в безопасност. Някой продължаваше да иска смъртта й. Трябваше да внимава.

Като избягваше лунната светлина, проникваща през прозореца, Лиза погледна през перилата на стълбите. Долу се раздвижи сянка — не приличаше на някой, който се прибира в собствената си къща — движеше се внимателно, предпазливо и крадешком. Сякаш дебнеше своята жертва.

Лиза се взираше в мрака, а сърцето й блъскаше в гърдите. Внезапно луната се скри зад облак и долу всичко потъна в непроницаем мрак. След миг нов шум я накара да се напрегне. Неканеният гост влезе в кабинета на Елън.

Лиза ужасено се дръпна назад. Какво да правя, отчаяно се питаше тя. Да се скрие? Или да потърси оръжие? Горе беше в капан, но секундите, необходими да се спусне надолу по стълбите, можеха да я разкрият. Тя затвори очи. Мисли! Мисли, заповядваше си Лиза. Времето изтичаше. Той несъмнено щеше да я потърси. Трябваше бързо да измъкне от къщата.

Тя се втурна надолу. Имаше няколко секунди, а разстоянието до външната врата бе твърде голямо.

Изведнъж решението й се предложи само. Точно зад нея някой бе забравил вратата към вътрешния двор отворена. Можеше безшумно да се измъкне оттам. След миг се озова навън.

Нощта бе студена и мрачна. Лиза затича към градината отзад. Криеше се в сенките, притисната до тухлената стена. След малко се озова до желязната порта на алеята.

И тогава го видя. Силуетът му се очертаваше на вратата към задния двор. Стоеше и чакаше. В този миг луната изплува иззад облака и тя видя лицето му, полускрито под широката периферия на шапка. За секунда й се стори, че го разпозна, но образът мигновено й се изплъзна. Тя сграбчи желязната халка на вратата.

— Къде е Лиза?

— Засега е в безопасност.

— По дяволите, няма начин да е близо до теб и да е в безопасност, Чандлър. — Бледосивите очи на агента се впиха в Джаръд над една маса във фоайето на хотел „Вашингтон“. — Имаш ли представа на какъв риск я излагаш, като я доведе във Вашингтон?

На свой ред Джаръд го изгледа свирепо.

— Разбира се, че осъзнавам риска. Но ми трябват някои отговори, Джентри, а засега ти си единственият, който може да ми ги даде.

— Лиза знае всичко, което знам и аз…

— Не ти вярвам — рязко го прекъсна Джаръд. — Твърде често си я лъгал преди и сега искам да разбера защо.

Джентри го загледа втренчено и преценяващо. Стоманеният блясък на очите на Джаръд излъчваше решителност и гняв. Трудно можеше да се справи с този мъж, заключи той.

— Какво искаш да знаеш?

— За начало — защо си й казал, че съм мъртъв?

Джентри сви рамене и това ядоса Джаръд.

— Много просто. Така щеше да й бъде по-лесно да се измъкне.

— И не те беше грижа как ще й се отрази?

— Главната ми цел бе да запазя живота й.

Джаръд го изгледа със съмнение.

— А слуховете, че е избягала с друг мъж? Лъжливата информация, подадена на моите детективи?

— Това, което е видяла, я е накарало да се скрие в малък мотел в покрайнините на града. Агентът, който разговарял с нея след нейно обаждане, каза, че е била разстроена почти до безумие. Не изкопчил нищо друго по телефона, освен името й, но то беше достатъчно да ни накара да я потърсим и да разговаряме с нея. Когато по-късно нашият агент се обади от стаята й в мотела и каза, че ще я доведе, явно историята й доста бе разтърсила и него самия. Толкова, че нямаше време да обяснява по телефона, освен да заяви, че става въпрос за националната сигурност. Беше убеден, че животът й е в опасност и трябва бързо да я измъкне оттам. И се оказа прав. Някой искаше да убие и двамата, за да замълчат. Трябваше да се доберем до информацията й на всяка цена и затова се налагаше да я пазим.

Двамата дълго се взираха един в друг, преди Джентри да продължи:

— Претърсихме къщата ви и намерихме бележката, която ти беше оставила. Разбрахме, че бракът ви е бил пред провал. Затова съчинихме онази история за другия мъж. За да предотвратим желанието ти да я потърсиш. Колата й все още беше в мотела и това пасваше на нашата легенда.

— Много лесно, нали? И без угризения? И този ад, който трябваше да преживея? Негодник!

— Направих, каквото трябваше, за да спася живота й — повтори Джентри, а в гласа му за пръв път се долови гняв. — Ако не друго, поне трябва да си ми благодарен.

Джаръд горчиво се изсмя.

— Извинявай, но напоследък съм забравил какво е благодарност. Можехте да ме предупредите, да ми изложите фактите и да ме оставите да се присъединя към нея, вместо да я изпращате някъде сама.

— Не ти казахме, защото тогава ти беше главният заподозрян.

Джаръд онемя. После недоверчиво изрече:

— Това не може да бъде сериозно.

Джентри сви рамене и отпи глътка кафе.

— Така ни се струваше. Тогава ти участваше в сериозни преговори. Психиатрите, които се занимаваха с Лиза, бяха на мнение, че амнезията й е вследствие на някакъв силен шок — вероятно онова, което е видяла или чула, е било свързано с някого, когото е познавала. Например с теб.

— Както разбирам, вече не съм заподозрян.

— Не. Елиминирахме те.

— О, благодаря. Защо тогава не се свърза с мен, щом разбра, че съм чист?

— Мисля, че отговорът ти е известен — каза Джентри и внимателно го изгледа. — Ти си важен човек, Чандлър. Не можеш да изчезнеш просто така, много хора ще те търсят. Нямахме право да те оставим да доведеш някого при Лиза.

— Но аз все пак я намерих — каза Джаръд и замислено се загледа през прозореца. Изведнъж му хрумна нещо. — Господи — бавно изрече той. — Но вие сте искали тя да бъде открита, нали?

— Това е нелепо! — твърде припряно отрече мъжът.

— Така ли? Защо тогава сте избрали Кий Уест? Защо не някъде из Канзас, например? А място, където всеки ден идват и си отиват туристи? Това е било капан, нали? Знаели сте даже и за картините.

Поне съзнава вината си, ядосано отбеляза Джаръд. Голямо удоволствие щеше да изпита, ако удареше Джентри в лицето, но все още много неща не беше научил.

— Не е толкова опасно, колкото изглежда — защити се Джентри. — В Кий Уест имахме оперативни работници, които да я държат под око.

— А къде бяха в нощта, когато я отвлякох аз?

— Агентът тъкмо бил извикан по някаква афера с наркотици. Лош момент.

Двамата отново се изгледаха хладно, докато келнерът им наливаше още кафе.

— Това ли е всичко, което можеш да ми кажеш? — тихо попита Джаръд. — Само сте я използвали. Умишлено сте излагали живота й на опасност. Лъгали сте я. Трябва да те пребия от бой.

— Забравяш безопасността на Лиза — каза Джентри, а в тона му се таеше заплаха.

— Оттук нататък за нея ще се грижа аз.

— И какво смяташ да правиш, Чандлър? Да намериш убиеца ли? Да отведеш Лиза и да се криете до края на живота си? Бяхме я оставили като примамка, защото имахме намерение да хванем онези, които искаха смъртта й, преди да успеят да я убият. И дори да не вярваш, аз не бих искал тя да живее в страх до края на дните си. Залогът срещу нея е твърде голям.

— И затова ли я лъга, Джентри?

— Може и да съм я излъгал, обаче и ти я излъга, нали?

Устата на Джаръд пресъхна.

— Никога не съм я лъгал.

— Така ли? Защо тогава не й каза кой си? Защо не й призна? Страхуваше се да не избяга ли?

— Това е съвсем различно…

— О, наистина ли? Защо? Защото я обичаш ли? Защото й мислиш доброто? — Джентри сведе очи към чашата си. — Е, и при мен беше така.

Джаръд беше изумен. Зад твърдата обвивка, в Джентри също туптеше човешко сърце, учудено си помисли той, макар да не схвана точно какво искаше да му каже. Че я обича или че й мисли доброто? Или пък и двете?

Двамата замълчаха, а шумът около тях се усили. Келнерът отново приближи и си отиде. И двамата мислеха и преценяваха възможностите. Сякаш мълчаливо постигаха някакво разбиране помежду си, малко доверие и дори възхищение един от друг.

— Е, и какво? — попита Джаръд, напрежението му леко бе спаднало. — Каква е истината?

— Имаме подозрения, но не и доказателства. Когато разбрахме, че ти не си замесен, започнахме да разследваме в друга посока.

— В каква?

— Все още съсредоточаваме усилията си към Държавния департамент, но върху други служители.

— Защо точно там?

— Заради факта, че Лиза бе под закрила на държавата, а психиатрите твърдяха, че е замесен някой, когото тя познава.

— Чакай малко — бавно изрече Джаръд. — Какво точно искаш да кажеш?

— Може да означава много неща, но мислим, че става въпрос за продаване на поверителна информация на някоя държава в Централна Америка, която не споделя нашите възгледи по отношение на тероризма.

Джаръд зяпна.

— Боже мой, това не е ли прекалено? Как би могла Лиза да се добере до такава информация?

— Първо, появиха се секретни документи от различни канцеларии на Държавния департамент малко след катастрофата на Лиза. Второ, знаехме, че има пробив в сигурността на Департамента, но не можехме да разберем къде. Трето, Лиза е познавала някого, който е имал достъп до секретната информация в тези документи.

— Чакай малко. Ти каза, че аз вече не съм заподозрян? — намеси се Джаръд.

— Точно така.

— Но остава само… Нямаш предвид Калвин Мейсън, нали? Казвай.

— Изглежда подходящ.

Джаръд разтри слепоочия.

— Не мога да повярвам. Познавам го от години. Той не би продал информация, а най-вече — не би изложил на опасност Лиза. Тя му е като дъщеря.

— Отчаяните хора са способни на отчаяни постъпки. А знаеш ли, че той от години има любовница? С богато жилище близо до Рок Крийк Парк? Както и че има големи финансови неприятности?

Калвин! Последният човек, когото Джаръд би заподозрял. А само преди малко изглеждаше така искрено загрижен за Лиза…

— Сега разбираш защо трябваше да държим Лиза далеч от Вашингтон — прекъсна обърканите му мисли Джентри. — Той ще я преследва, ако разбере, че е тук.

— Той знае — бързо каза Джаръд и пребледня. — Трябва да стигнем там преди него!

Той скочи и обърна чашата с кафе. Джентри хвърли пари на масата и го последва. Двамата изхвърчаха навън.

Желязната халка безшумно се завъртя в ръката на Лиза. Тя отвори вратата и застина, когато фигурата излезе от сянката и й препречи пътя. Ужасът се превърна в облекчение, когато позна силуета пред себе си. Все пак избавлението беше дошло!

— Помогни ми. Тук има някой — истерично прошепна тя. — Трябва да се измъкнем!

— Страхувам се, че няма да се наложи — каза Елън, влезе и захлопна портата зад гърба си. — Тя е тук — тихо извика тя.

Лиза отново беше обзета от ужас.

— Елън? Какво правиш? Той ще ме убие!

Елън излезе от сянката и чак тогава Лиза забеляза студения сиво-синкав блясък на пистолета в ръката й. Елън се усмихна, но очите й останаха студени.

— Съжалявам, че се стигна до това, Санди. Наистина съжалявам. Надявах се да стоиш настрана, но ти се върна и се страхувам, че няма друг изход.

Значението на думите й ясно достигна до съзнанието на Лиза. Тя се вцепени.

— Значи си била ти.

— Представи си изненадата ми, когато Джаръд се обади и каза, че те води при мен за помощ и че страдаш от амнезия. Не би могло да се уреди по-добре. Вече цяла година те търсим. Нямаше да те оставя отново да се измъкнеш. Трябваше да разбера, какво знаеш. Хипнозата бе чудесно извинение да те задържа, докато приведем плана си в действие. Не се бях и надявала, че с Джаръд ще ми паднете в ръцете по този начин.

— Но ти знаеш, че не помня нищо от онова, което съм видяла — отчаяно каза Лиза. — Не трябва да правиш това.

Елън поклати глава със съжаление.

— Както и по-рано ти казах, няма как да сме сигурни, че някога паметта ти няма да се върне. Залогът е твърде голям, за да рискуваме.

— Кои сте вие?

Точно тогава от тъмнината на двора се обади и мъжът с шапката:

— Добре, че се върна навреме. За малко да ми избяга.

Елън се обърна към Лиза:

— Значи не си изпила чая, така ли, скъпа? — После попита мъжа: — Къде е колата ти? — Гласът й прозвуча така професионално, както Лиза много пъти я беше чувала да говори преди. Обърна се да види мъжа, но той стоеше, скрит в сянката.

— Паркирах в улицата на няколко пресечки оттук. Не исках да я оставям наблизо.

— Не трябваше да идваш — припряно каза Елън. — Трябваше да изпратиш някой друг. Много е рисковано. Ами ако са те забелязали? Лесно ще те познаят…

— Кой щеше да ме види, освен нея? А това вече няма значение. — Той грозно се изсмя и тръпки побиха Лиза. — Освен това искам да се уверя, че този път работата няма да се провали.

Елън процеди:

— И двамата знаем какво е наказанието за държавна измяна. По-добре бързо да я отведем оттук. Калвин и Джаръд може да се върнат всеки миг.

— Държавна измяна? — невярващо и зашеметено прошепна Лиза. Полазиха я ледени тръпки на ужас и тя впи очи в жената, с която толкова много неща бе споделяла някога. — Ти… ти си предателка?

— Зависи от гледната точка — каза Елън. — Защо, мислиш, понасях измяната на Калвин толкова години? Служебното му куфарче, а и семейното ни ложе бяха добър източник на информация през цялото това време. Не си го и помисляй, Лиза — бързо изрече тя, когато Лиза понечи да хукне към портата.

Зад тях мъжът отново заговори:

— Отивам за колата. Ще се справиш ли с нея? — иронично попита той.

Този глас! Струваше й се толкова познат, макар още да не можеше да се сети. Тя се извърна още веднъж към него, но усети дулото на пистолета на Елън.

— Не ставай много любопитна, Лиза. Ако се наложи, ще стрелям, бъди сигурна. — И за потвърждение опря оръжието в гърдите й. — Хайде! По-бързо! — извика през рамо тя.

Лиза не видя, а по-скоро усети как мъжът потъна в сенките и изчезна.

Внезапно тя се озова очи в очи с една жена, която никога не беше познавала.

— А аз си мислех, че ме обичаш — сковано изрече Лиза.

Елън сви рамене.

— Обичах те. През всичките тези години ти ми беше като дъщеря. Но това е много по-важно. То е над семейството, дори над любовта.

— Какво може да бъде по-важно от това? — отчаяно попита Лиза.

— Каузата. Моята кауза.

Изведнъж всичко си дойде на мястото. Лиза се сети за нещо, което и Джаръд, и Елън й бяха казвали. В нощта, когато беше изчезнала, Лиза имаше среща с Елън. Сигурно тогава е разбрала, че Елън е предателка. Доповръща й се.

— Значи аз съм те разкрила. Затова ли трябваше да бягам и да се крия през всичките тези месеци?

— Да речем, че си подслушала компрометиращи разговори при една среща. Повече не питай.

Студенината в гласа й подейства на Лиза зашеметяващо. Боже мой, как не е забелязала нищо? Беше живяла с тази жена, беше я приемала като майка, като приятел. Беше споделяла с нея мечтите и своите тайни. Стомахът й се сви от тези спомени.

— Няма да се измъкнеш — промълви Лиза. — Джаръд ще те разкрие. Никой друг не знаеше, че съм тук.

— Да, но аз излязох, не помниш ли? Извикаха ме в болницата. Там имам свидетели. И колата ми е там. Когато му разкажа колко беше разтревожена за опасността, на която ще го подложиш, ако останеш с него, няма да бъде трудно да го убедя, че си избягала за негово добро. И, което е по-лошо, Калвин ще трябва да поеме вината за останалото.

О, Боже, тя беше права, помисли Лиза, обзета от ужас. Джаръд сигурно ще повярва. Толкова пъти самата тя му беше казвала, че ще е по-добре да го остави. Беше опитала да избяга и преди, когато още не му вярваше. Защо да не се хване на историята на Елън? Щеше да бъде съкрушен, но щеше да повярва. Какво можеше да направи тя? Да крещи, да бяга? Но Елън нямаше да се поколебае да използва оръжието си.

Обаче нямаше да се предаде без съпротива. Нямаше да остави Джаръд да повярва, че пак го е предала. Трябваше да направи нещо.

В далечината се чу мотор на кола.

— Това е за нас — каза Елън. — Тръгвай към портата, безшумно и бавно.

— Къде ще ме водиш? — попита Лиза, докато трескаво обмисляше как да постъпи.

— До реката. Ще минат дни, даже месеци, преди да открият тялото ти. Времето ще заличи всички следи.

Лиза чуваше приближаващата кола. За секунда изтича покрай Елън, която не очакваше това. Завъртя се и хукна в обратна посока.

Внезапно насреща й се появи още една кола. Лиза попадна в светлината на фаровете. За миг заслепена, тя се спъна и щеше да падне, а нещо изсвистя край бузата й.

Колата още не беше спряла, когато вратата се отвори и отвътре изхвърча Джаръд, блъсна я на земята и върху тях се изсипа градушка от куршуми.

Фаровете осветяваха всичко наоколо. Хлопаха врати, крещяха хора, свистяха куршуми.

— Зад теб! Бяга към стената! Спри го! — Като в мъгла Лиза разпозна гласа на Джентри, който издаваше командите, после стрелбата утихна. Тя опита да седне, но Джаръд я притискаше към земята.

— Джаръд? Боже мой, Джаръд! — изпищя тя, обзета от нова вълна на ужас. Бореше се да седне, да се изплъзне от него. Над нея се чу гласът на Джентри.

— Добре ли си?

— Раниха Джаръд — изхлипа тя. — Помогни ми.

Агентът коленичи до Джаръд. Заедно с Лиза успяха да го обърнат по гръб. Отпред на ризата му бе избило червено петно. Лиза изпищя при вида на кръвта. Джаръд отвори очи и немощно се усмихна.

— Всичко е наред — облекчено пошепна той.

— О, Джаръд — изплака тя и сграбчи ръката му. — Какво ти причиних!

Той пак се усмихна.

— Ще се оправя. Не се тревожи. Хвана ли ги? — обърна се той към Джентри.

— Още не.

До тях приближи друг агент.

— Сър?

— Да? — изправи се Джентри.

— В къщата намерихме една жена. Мъртва. Застреляла се е.

— О, Господи, не — прошепна Лиза. — Това е Елън, Джаръд. Тя стоеше зад всичко.

— А другият? — попита Джентри. — Някаква следа?

— Нищо — поклати глава агентът.

— Продължавайте да търсите. Не може да изчезне. — После се обърна към Лиза: — Ти разпозна ли го? Знаеш ли кой е?

Тя поклати глава.

— Не.

— Линейката идва! — извика някой.

— Идвам с теб — прошепна Лиза на Джаръд, като не изпускаше ръката му.

— Няма да стане — обади се Джентри. — Трябва да те измъкнем оттук. Все още си мишена и не желая да поемам никакви рискове. Агент Грийнуд ще те заведе в една къща извън града, докато ти дадем нова самоличност.

— Не мога да оставя Джаръд! — отчаяно извика Лиза.

— Сега и двамата сте в опасност. По-добре ще е да сте далеч един от друг. Заведи я в колата, Грийнуд.

Лиза усети как една силна ръка я сграбчва и я изправя. Тя се вкопчи в Джаръд. Той я погледна умолително.

— Джентри е прав. Трябва да отидеш. Аз не съм в състояние да те защитя сега. Прави каквото ти нарежда той. Скоро и аз ще се присъединя към теб.

Лиза разбра, че той има право. А и вече бе получил един куршум, предназначен за нея самата. Не можеше да излага живота му на опасност. Трябваше да тръгне. Друг изход нямаше.

Запрепъва се в желязната хватка на агента. Той я настани на задната седалка в един седан.

Лиза се обърна към прозореца. Джаръд беше седнал и говореше на Джентри. За миг погледите им отчаяно се срещнаха. Тя прошепна името му и колата бързо пое в нощта.

Единадесета глава

Лиза пусна и последната снимка и въздъхна с отвращение:

— Нищо. Не познавам никого от тези хора.

Макдермот, единият от двамата федерални агенти, които я охраняваха, погледна през рамото й:

— Сигурна ли сте? Джентри иска внимателно да ги разгледате. Може би трябва да ги прехвърлите отново.

— Вече няколко пъти го правя! — процеди Лиза и яростно го изгледа. — А Джентри къде е? Искам да говоря с него.

— Вече го споменахте — сухо отвърна агентът. Той явно бе по-висшестоящият от двамата. Другият, Симънс, се държеше по-внимателно с нея и сигурно затова Макдермот непрекъснато го изпращаше навън, когато трябваше да се свърши нещо.

— Както ви казах, ще дойде, когато може. От вас не се иска нищо повече. Можете да си почивате.

— Да си почивам? Когато не знам дали мъжът ми е жив, или мъртъв! Вече два дни съм тук, а нищо не ми казвате. Не можете ли да направите нещо, да се обадите в управлението си?

Той спокойно й отвърна:

— Ние със Симънс сме тук, за да ви охраняваме. Джентри е издал специални заповеди — никаква телевизия, радио, вестници и телефони. Напълно сме откъснати.

— Но защо? Това не ми харесва. Не съм затворничка. Докога ще ме държите тук?

Той безпомощно махна с ръка и отказа да спори с нея. Лиза ядосано закрачи из стаята. Вратът я болеше от дългото разглеждане на снимките. Очите й смъдяха от взирането. Нервите й бяха опънати до скъсване. Нямаше защо обаче да си го изкарва на агента. Той си вършеше работата.

— Къде е партньорът ви? — помирително попита тя.

Макдермот я погледна.

— Излезе да донесе нещо за ядене. Ако искате, може да си починете горе. Аз ще ви извикам.

— Няма нужда. Не съм гладна.

— Както желаете — сви рамене агентът.

Лиза се качи в спалнята, определена за нея. Подръпна пердето и се загледа през прозореца. Слънцето клонеше към залез и оцветяваше небето в червено, розово и златисто. В Кий Уест залезът беше като празник, като обещание за утрешния ден. Хората се веселяха, свиреха оркестри, а слънцето бавно потъваше в морето.

Но тук не беше Кий Уест. Къщата се намираше някъде из Мериленд. Нямаше хора, нямаше оркестри. А утрешният ден надвисваше над нея като мрачна сянка, изпълнена със съмнения и несигурност.

Прониза я страх, когато притисна чело до прозореца.

От два дни беше напуснала Вашингтон. Беше дала показания пред Грийнуд и той бе изчезнал заедно с възрастната жена, която живееше в тази къща.

Два дни Лиза имаше предостатъчно време за размишления, макар агентите да бяха винаги наоколо.

Два дни нямаше известие от Джаръд.

Ако той беше добре, сигурно щеше да преобърне земята и да я намери. Можеше поне да й се обади. Знаеше колко е притеснена. Но ако Джентри не му кажеше къде е? В миг през ума й мина и друга мисъл — ако Джаръд не пожелаеше да я търси? Ако беше решил, че достатъчно е рискувал живота си? Сигурно повече не искаше да я вижда.

Не, тя не можеше да повярва на това. Толкова пъти бе доказвал любовта си.

Тази мисъл не облекчи болката й. Очите й се наляха със сълзи. Тя се обърна и тръгна към леглото. Отпусна се и закри лицето си с длани.

О, Боже, какво ставаше? Тази изолация щеше да я побърка. Защо поне не й дадат един вестник?

Тя стана и излезе от стаята си. Килимът по стълбите погълна шума от стъпките й. Преди да стигне долу, чу гласовете на агентите. Спря и се заслуша.

— Джентри звъня ли, докато ме нямаше?

— Не — отговори Макдермот. — Решил е да държи момичето настрана.

— Има защо. Я погледни това.

Лиза чу прошумоляването на вестник, а след миг Макдермот тихо подсвирна.

— Сега разбирам защо Джентри не иска тя да чете пресата и да слуша новините. За да не обезумее окончателно, ако научи, че Чандлър е мъртъв. Какво беше това?

И двамата агенти извадиха пистолетите си и приближиха към вратата.

— Господи, тя е припаднала! — каза Симънс. — Дали ни е чула?

— Да, Джо, май точно така е станало. Джентри ще ни убие.

В същия миг някой силно потропа отвън.

Лиза усети как някой я вдига, докато се бореше с мрака, който я беше обгърнал. До съзнанието й долитаха гласове. Появяваха се и изчезваха сенки. После й се стори, че някой извика: „Какво е станало, по дяволите?“, но явно сънуваше, защото гласът й заприлича на…

— Ето, скъпа, пийни малко. — Отново този глас! Можеше навсякъде да го разпознае. Но той беше мъртъв. Тя сънуваше…

— Хайде, ще се почувстваш по-добре. — Някой нежно повдигна главата й от възглавницата. Лиза отпи от коняка, който пропълзя като огън към стомаха й.

— Джаръд? — Тя опита да се изправи. Мъжът седеше на другия край на леглото. Тя затвори очи и въздъхна. — Истински ли си?

— Съвсем — засмя се той.

— Сигурно съм сънувала — продума облекчено тя. — О, Джаръд, беше ужасно! Мислех, че си мъртъв…

— Ш-шт. Знам. Не е било сън. Чула си агентите да обсъждат заглавието във вестниците точно преди да дойда. Съжалявам, че е трябвало да преживееш и това. Можеш ли да ми простиш?

Отново ли сънуваше? Той едва не загуби живота си заради нея, а сега молеше за прошката й?

— Какво става, Джаръд? Нищо не разбирам. Добре ли си?

— Да. И съжалявам, че те оставих да чакаш в неизвестност толкова дълго. Бях в изолация в болницата, докато федералните агенти поразчистят наоколо. Наложи се да убеждавам Джентри, че ще бъде по-добре, ако съм до теб. Нямах време да ти се обадя, нещата трябваше да се уреждат бързо.

— За Калвин сигурно е невероятен кошмар. Как е той? — разтревожено попита Лиза.

— Не знам. Не можах да го видя, но за него трябва да е било невероятен шок да намери жена си мъртва и да разбере, че е измъквала информация от него и я продавала на вражеско правителство. Но не се тревожа толкова за него, Лиза. Той ще трябва да си подаде оставката в Държавния департамент, но според Джентри има и други интереси. Ще се оправи. За теб се притеснявам.

Лиза придърпа ръката му до лицето си и я целуна.

— Защо? Нали си жив. Нищо друго не ме интересува.

Той я погали по бузата.

— Има някои неща, които трябва да обсъдим. Много важни. Човекът, който беше с Елън, още е на свобода.

— Искаш да кажеш, че още съм мишена и че винаги ще продължава така? Знам, Джаръд. Пак съм там, откъдето започнах преди година.

— Не съвсем. Този път не си сама.

Тя отчаяно впи очи в него.

— О, Джаръд, значи за това е било всичко. Лъжливата ти смърт е била прикритие, нали?

Той се усмихна:

— И то доста добро, не си ли съгласна?

Той се опитва да омаловажи нещата, досети се Лиза. Тя прекрасно разбираше как това ще промени целия му живот. Щеше ли да приеме спокойно неговия избор?

— Не можеш да се шегуваш с това. — Очите й бяха помръкнали от съмнения. — Добре ли си помислил? Имаш ли представа, че това ще означава край на кариерата ти, на семейството, приятелите, на всичко, което е било важно за теб?

Той стана и приближи до прозореца с гръб към нея. Дълго мълча, преди да заговори:

— Не съм спирал да мисля от мига, когато те намерих. Не се заблуждавам, че ще бъде лесно, но не се и страхувам. Ти си всичко за мен. Лиза, замисляла ли си се някога, че ако не беше изчезнала миналата година, вече щяхме да сме разделени? Убеден съм в това. И двамата бяхме така непреклонни, толкова сляпо егоистични и незрели. Сега имаме нова възможност. Не съжалявам за нищо от онова, което се случи, защото то ни доведе до този миг.

— Да, но сега е лесно. А след година? След пет?

— Чакаш от мен обещание, което не мога да дам. Никой не би могъл. Знам само, че не искам да преживея изминалата година отново, да давя мъката си в пиене, за да преминавам през всеки един ден, да се събуждам всяка сутрин с мисълта, че не мога да живея без теб. Аз не живеех, Лиза, аз само съществувах, когато те нямаше. Не желая да продължавам така.

Двамата не откъсваха очи един от друг.

— О, Джаръд, бях толкова самотна. Не мога да живея без теб. — Очите й се наляха със сълзи, тя едва успя да прошепне: — Обичам те.

В миг Джаръд прекоси стаята и Лиза се озова в прегръдката му.

— Имаше време — дрезгаво заговори той, — когато се чудех дали някога ще те чуя да ми го казваш отново. Отсега нататък — никакво обръщане назад, никакви съмнения и съжаление. Разбрахме ли се?

И тя не можеше да му обещае вечността, но и никой не би могъл. Засега имаха днес и, може би, утре. Разтреперана, Лиза пое дълбоко дъх. Привлече Джаръд към себе си, а очите й излъчваха разбиране и любов.

— Искам да бъда с теб. Сега. Утре. Завинаги. Обичам те.

Джаръд я целуна, а тя обви ръце около врата му и се притисна към него.

Тихо потропване по вратата прекъсна магията. Двамата неохотно се отдръпнаха, когато се появи Джентри.

— Прекрасно, виждам, че си се запознала с господин Хюз — каза той, а на Лиза й се стори, че за пръв път го вижда развеселен.

Тя подозрително го изгледа и попита:

— Кой е този Хюз?

— Искаш да кажеш, че още не се е представил? — шеговито отвърна Джентри. — Това е Майкъл Хюз от Лондон.

— Лондон?

— Решихме, че е най-добре двамата с теб да напуснем страната за известно време — обясни Джаръд. — Надявам се да нямаш нищо против.

— За колко време? — Лондон, помисли си тя. Винаги беше искала да посети Англия.

Джентри сви рамене.

— Докато паметта ти се върне и успееш да идентифицираш съучастника на Елън Мейсън, ако ние самите не го открием, което и ще стане след време. Рано или късно, ще го хванем. Дотогава вие ще бъдете в безопасност извън страната. — И той бързо добави: — Разбира се, това не означава, че можете да бъдете непредпазливи. Той знае кои сте и ще ви търси.

— Разбираме — отвърна Джаръд.

Джентри ги изгледа и поклати глава.

— Виждам, че вече сте взели решение. Нищо друго не ми остава, освен да ви запозная с подробностите около новите ви самоличности. Готова ли си? — обърна се той към Лиза.

Тя погледна Джаръд, а усмивката му я огря като лъч в тъмнината. Лиза също се усмихна. Вече не се страхуваше. Когато заговори, гласът й прозвуча ясно и сигурно, изпълнен с чудото на любовта. Хвана ръката на съпруга си и я стисна.

— Да. Разкажи ми за моя нов живот.

— Казваш се Сара…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.